ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року
м. Черкаси   

Справа № 695/3202/21		
Провадження № 22-ц/821/131/23		
Категорія 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І, Бородійчука В.Г.
за участю секретаря: Мунтян К.С.   

учасники справи: 
позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;
представник позивача: Сокуренко Наталія Вікторівна
відповідач: ОСОБА_1 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року (ухваленого під головуванням судді Середи Л.В. в приміщенні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_2 , 20.09.2007 року уклали кредитний договір №CNGLAU00151018, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 26996.45 дол. США на термін до 20.09.2014 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки.
В подальшому, сторони уклали додаткову угоду до договору №CNGLAU00151018 від 20.09.2007 року, якою сторони зменшили розмір заборгованості, змінили дату остаточного її погашення та визначили графік погашення кредиту в новій редакції.
Проте, свої зобов`язання відповідач належним чином не виконала, внаслідок чого в неї утворилась заборгованість за кредитним договоромза період з 20.10.2018 року по 20.10.2021 року в сумі 534.63 дол. США.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд відповідно до норм ст. 625 ЦК України, стягнути з відповідача заборгованість за період з 20.10.2018 року по 20.10.2021 року в сумі 534.63 дол. США., що за курсом 26.27 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.10.2021 року складає 14044,47 грн. за кредитним договором № CNGLAU00151018 від 20.09.2007 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що вимоги банку про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України в період договору, строк виконання якого не закінчився, є безпідставним.
Крім того, оскільки позивачем неналежно обґрунтовано умови та розмір заборгованості, а також підстави її нарахування, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2022 року представник АТ КБ «Приватбанк» Сокуренко Н.В. подала до Апеляційного суду скаргу, в якій просила скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та при невідповідності висновків суду обставинам справи.
Вказує, що Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Проте, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсоткам, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № CNGLAU00151018. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач за період з 20.10.2018 року по 20.10.2021 року має заборгованість 534,62 дол. США – 3% річних від простроченої суми (згідно ст. 625 ЦК України).
Крім того, на думку апелянта, оскільки суд першої інстанції не погодився із розрахунком заборгованості, наданим банком, він повинен був здійснити власний перерахунок та встановити суму заборгованості за 3% річних, а не відмовляти у їх стягненні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_2 , 20.09.2007 року уклали кредитний договір №CNGLAU00151018, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 26996.45 дол. США на термін до 20.09.2014 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки (а.с. 66-68).
В пункті 1.1 даного договору від 20.09.2007 року, зазначено, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку, або перерахування на рахунок зазначений в п. 7.1 вказаного договору. Вказаний кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, та інших коштів, які зазначені у вказаному договорі, що передбачено п. 1.2 вказаного договору.
Як вбачається з кредитного договору від 20.09.2007 року, який укладений між позивачем та відповідачем, сторони чітко визначили істотні умови такого договору, передбачили права та обов`язки сторін договору, порядок розрахунків, відповідальність сторін та термін дії договору й порядок зміни його умов.
При цьому п. 2.3.7 вказаного договору сторони передбачили, що банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 7.1 даного договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3.
Як вбачається з умов вказаного кредитного договору заставним майном є автомобіль Chevrolet Lachetti 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , який 26.10.2011 року було реалізовано у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню кредитної заборгованості.
24.11.2011 року сторони уклали додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, якою змінили дату остаточного погашення заборгованості за договором, та графік погашення кредиту, який виклали в новій редакції (а.с. 13).
Судом першої інстанції встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» 07.05.2018 року звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №CNGLAU00151018 у сумі 6501.15 дол. США, що за курсом НБУ станом на 12.02.2018 року складає 175856.11 грн.
Черкаським апеляційним судом 10.12.2020 року рішення суду першої інстанції було скасовано, а вказану позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» залишено без розгляду.
У подальшому, АТ КБ «Приватбанк» із відповідними позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором №CNGLAU00151018 у сумі 6501.15 дол. США до суду не звертався, жодних доказів зворотнього матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.  
Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.
На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.
Оскільки предметом позову є лише стягнення сум, нарахованих з основної суми кредиту в порядку ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції розглядав справу лише в межах цих вимог.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору, укладеного з позивачем, не виконувала належно зобов`язання за договором, в результаті чого утворилася заборгованість, з метою погашення якої позивач звернув стягнення на предмет застави.
Разом із тим у відповідності до положень пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» від 17.03.2020 року № 533-ІХ (із змінами) у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID- 19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.
З огляду на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, відповідачка звільнена від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії карантину.
Як вбачається з письмових пояснень позивача, які зазначені у відповіді на відзив (а.с. 76-78), Банк не здійснював нарахування пені та процентів по ст. 625 ЦКУ в період з 01.03.2020 року по 30.11.2020 року. Однак, такі твердження позивача не відповідають наведеним позивачем розрахунком суми боргу.
Судом першої інстанції встановлено, що останній нараховує відповідачу суму боргу починаючи з 20.10.2018 року по 20.10.2021 року, період прострочення грошового зобов`язання становить 1035 днів, а в обрахунку суми боргу також вбачається, що остання також нараховується за період з 01.01.2020 року до 01.09.2020 року та в період з 09.10.2020 року до 12.11.2020 року.
Тільки за цей період позивачем нараховано 280 днів прострочення грошового зобов`язання та 3% річних на загальну суму 146.38 дол. США.
В зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3% річних, які були, зокрема, нараховані на суму заборгованості за період дії карантину.
Крім того, як вбачається з додаткової угоди №1 від 24.11.2011 року до кредитного договору №CNGLAU00151018 від 20.09.2007 року, сторони продовжили дату остаточного погашення заборгованості за договором до 25.10.2018 року та визначили відповідний графік погашення кредиту у відповідній редакції (п.,п. 1.2 та 1.3).
Отже, вказаний кредитний договір припиняє свою дію 25.10.2018 року, однак, позивач розрахунок вказаної заборгованості здійснює з 20.10.2018 року.
За змістом ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позов Банку про дострокове погашення боргу залишено без розгляду, банк повторно до суду не звертався із такими позовними вимогами до відповідача про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України.
Таким чином вимоги банку про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України в період дії договору, строк виконання якого не закінчився є безпідставним.
Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, судом першої інстанцій виконано вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно досліджено і оцінено докази та встановлено обставини у справі, правильно застосовано норми матеріального права.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни – залишити без задоволення.
Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                                                О.В. Карпенко

Судді                                                                        Л.І. Василенко

                                                                                В.Г. Бородійчук