Постанова
Іменем України
16 лютого 2023 року 
м. Київ
справа № 754/3269/20
провадження № 61-9649св22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрації,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Дворніцьким Олександром Борисовичем, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року у складі судді Бабко В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Верланова С. М., Музичко С. Г.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва»), Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 безпідставно займає квартиру  АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), без законних підстав користується цією квартирою, яка належить до державного житлового фонду. 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року відмовлено у позові ОСОБА_1 про визнання права користування спірною квартирою. 
З огляду на те, що у спірну квартиру без законних підстав вселились дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , зять ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 , з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зі спірної квартири без надання іншого житла.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року позов Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації задоволено частково.
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з безпідставно займаного приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнено з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовій збір на користь Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації у розмірі 2 102,00 грн, а саме з кожного по 1 051,00 грн. 
В інший частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції в частині виселення  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і  ОСОБА_4 мотивоване тим, що згідно з паспортом та довідкою про реєстрацію проживання особи  ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 дала письмову згоду на вселення ОСОБА_1 , що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до дня смерті останньої вели спільне господарство, мали спільний бюджет, що ОСОБА_1 піклувалась про житло, сплачувала комунальні послуги.
Відповідно до довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» про нарахування та сплату за особовим рахунком № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), відкритому на ім`я ОСОБА_6 , станом на 01 лютого 2020 року суд встановив, що користування спірною квартирою відбувалося не відкрито, за спожиті комунальні послуги обліковується борг у розмірі 10 970,44 грн, за особовим рахунком, відкритим на ім`я ОСОБА_6 , станом на 31 січня 2020 року обліковується борг у розмірі 12 848,50 грн.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 не займалася похованням ОСОБА_6 , оскільки тривалий час у травні 2017 року була відсутня у місті Києві, лише після повернення до міста Києва дізналася від сторонніх осіб про факт смерті ОСОБА_6 , на час розгляду справи їй невідомо, де похована остання та які особи її поховали.
На час розгляду справи в суді першої інстанції було відсутнє судове рішення, що набрало законної сили, яким ОСОБА_1 визнана членом сім`ї ОСОБА_6 .
Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації встановила, що не спростовано відповідачами, що відповідно до інформації відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб ОСОБА_2 і малолітній ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 . Батьки малолітнього ОСОБА_4 неправомірно та без правових підстав визначили місце його проживання у спірній квартирі.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що виселення малолітнього ОСОБА_4 зі спірної квартири не порушує Конвенцію про захист прав дітей. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом малолітньою дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Батько малолітнього ОСОБА_4 має фактичне місце проживання, яке відповідає місцю його реєстрації, адреса якого співпадає з територіальним знаходженням дошкільного закладу, який відвідує його дитина, і зобов`язаний здійснювати належне піклування та забезпечення житлом свого малолітнього сина.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у виселенні  ОСОБА_3 мотивоване тим, що суд першої інстанції встановив, що у спірній квартирі він ніколи не проживав і не проживає. Відповідно до паспорта ОСОБА_3 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року змінено, викладено резолютивну частину в такій редакції: «Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення».
Рішення суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що  суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_4 з безпідставно займаної спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.
У частині зміни резолютивної частини рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до частини третьої статті 116 Житлового кодексу України (назва в редакції Закону  від 21 квітня 2022 року № 2215-IX) (далі - ЖК України), яка підлягає застуванню до спірних правовідносин, і визначалася позивачем як правова підстава заявлених вимог, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація просила суд ухвалити рішення про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Задовольняючи позов в частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , суд першої інстанції помилково не зазначив, що відповідачі підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У вересні 2022 року ОСОБА_1 через адвоката Дворніцького О. Б. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року, просила їх скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 жодного разу не повідомлений про дату, час і місце судових засідань, повістки про виклик до суду першої та апеляційної інстанцій він не отримував.
Суд першої інстанції не ухвалив рішення щодо ОСОБА_3 , який є відповідачем у цій справі. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не мають іншого житла.
Суди, вирішуючи питання про виселення малолітнього ОСОБА_4 , не з`ясували чи дійсно його батько - ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , не перевірили наявність необхідних умов для проживання трирічної дитини у цій квартирі, чи відповідає її площа встановленим нормам для проживання малолітньої дитини, скільки осіб зареєстровано та проживає в цій квартирі, чи заперечують вони проти проживання ОСОБА_4 .
Суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, провадження                № 61-1634св19, від 04 липня 2018 року у справі № 686/11463/16-ц, провадження                 № 61-11788св18, справу розглянуто без участі ОСОБА_3 , який належним чином не був повідомлений про розгляд справи.
Аргументи інших учасників справи
Відзив КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» на касаційну скаргу  ОСОБА_1 мотивований тим, що  ОСОБА_1 не є законним представником малолітнього ОСОБА_4 у цій справі його інтереси представляють його батьки - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , які не скористалися своїм правом для оскарження судових рішень в апеляційному порядку, і відповідно в касаційному порядку.
Враховуючи докази у справі відповідачі не втратили зв`язок з жилим приміщенням за місцем реєстрації.
Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. Відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 681,60 грн до ухвалення судового рішення у цій справі. Зупинено виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в частині виселення ОСОБА_1 до закінчення касаційного розгляду справи.
У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що згідно з розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року № 48 «Про закріплення на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», будинок АДРЕСА_5 знаходиться на балансі та закріплений на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва».
Спірна квартира відноситься до державного житлового фонду. 
Відповідно до копії ордеру на жиле приміщення від 20 січня 1989 року № 52510, серія Б, ОСОБА_6 на родину в складі однієї особи було надано право на зайняття спірної квартири.
Згідно з копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян  щодо актового запису про смерть від 19 вересня 2018 року ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про визнання права користування жилим приміщенням у спірній квартирі.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у справі № 754/16595/17, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.
ОСОБА_1 неправомірно і без законних підстав зайняла і користується спірною квартирою і відмовляється добровільно її звільнити. 
01 лютого 2021 року працівники КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» встановили, що у спірній квартирі проживають дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , зять - ОСОБА_3 і онук - ОСОБА_4 , 2019 року народження, про що був складений відповідний акт.
Згідно з висновком Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 грудня 2021 року № 102/02/38-7910 батьки малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які перебувають у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_4 разом з матір`ю та бабою, ОСОБА_1 , проживають у спірній квартирі. 
Спеціаліст Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації провів обстеження житлово-побутових умов та з`ясував, що умови для дитини створені. Згідно з поясненнями ОСОБА_2 вона, малолітній ОСОБА_4 , ОСОБА_1 проживають у спірній квартирі, оскільки відсутнє інше житло для проживання. ОСОБА_3 проживає окремо. 
У спірній квартирі ніхто не зареєстрований, квартира не приватизована. 
ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 
Відповідно до довідки від 24 листопада 2021 року № 23/810 у, виданої відділом обліку та розподілу житлової площі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, родина Касян перебуває на квартирному обліку. 
Згідно з довідкою дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 742 Деснянського району міста Києва від 14 грудня 2021 року № 81 малолітній ОСОБА_4 , відвідує цей заклад з 01 вересня 2021 року. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно з частинами першою, другою статті 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.
На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК України).
Згідно з частиною першою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Відповідно до частини першої статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Згідно з частиною першою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК України).
Системний аналіз положень вказаних статей дає підстави для висновку, що закон визначає такі підстави для набуття права користування приміщеннями, віднесеними до державного або громадського житлового фонду: отримання ордеру, укладення договору найму або вселення як члена сім`ї наймача. У разі відсутності однієї із вказаних підстав у особи, яка вселилась до жилого приміщення державного або громадського житлового фонду, вона вважається такою, що самоправно його зайняла.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від04 серпня 2021 року у справі № 755/5706/18, провадження №61-11877св20, від 06 липня 2022 року у справі № 753/8081/19, провадження № 61-2799св22.
Статями 98, 99 ЖК України визначено правовий статус тимчасових мешканців жилого приміщення, та визначено, що вони не набувають самостійного права на займане жиле приміщення незалежно від тривалості проживання.
Верховний Суд зазначає, що неповнолітні діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками. У разі втрати цього права батьками або законними представниками правові наслідки поширюються і на неповнолітніх дітей. 
Оскільки статус тимчасових мешканців не дає самостійного права на жиле приміщення, то діти цих осіб прав на займане житло теж не набувають, а у випадках самоправного зайняття жилого приміщення, обов`язок виселення без надання іншого жилого приміщення поширюється і на неповнолітніх дітей осіб, які його самовільно зайняли.
Щодо доводів касаційної скарги, що суди порушили права та інтереси малолітнього ОСОБА_4 , Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.
Суди попередніх інстанцій встановили, що у цій справі в інтересах малолітнього  ОСОБА_4 діють його батьки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 
Верховний Суд зауважує, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не оскаржували судові рішення у справі, що переглядається, в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , а  ОСОБА_1 не є законним представником малолітньої дитини, тому Верховний Суд не може переглядати справу в касаційному порядку в інтересах малолітньої особи за зверненням ОСОБА_1 .
Щодо доводів касаційної скарги, що справа розглянута без участі ОСОБА_3 , який належним чином не був повідомлений про її розгляд, Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 УПК України  судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
Аналіз цієї норми дозволяє дійти висновку, що доводи про розгляд справи за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, оцінюються Верховним Судом лише у тому випадку, коли саме цей учасник обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
Оскільки ОСОБА_3 не оскаржував судові рішення, з посиланням на пункт 5 частини першої статті 411 УПК України , а ОСОБА_1 не надала доказів, що вона звертається в його інтересах, Верховний Суд не оцінює такі доводи заявниці. 
Доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції не вирішив позов в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , є безпідставними, з огляду на те, що суд встановив, що у спірній квартирі він ніколи не проживав і не проживає, тому ухвалив рішення про відмову в позові у цій частині.
Доводи касаційної скарги про відсутністьу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 житла, Верховний Суд оцінює лише щодо заявниці. 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Цей принцип не створює обов`язку вважати доведеною і встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Суди встановили, що не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання, не втратила зв`язок з жилим приміщенням за місцем реєстрації, перебуває на квартирному обліку. 
Відповідно до матеріалів справи відсутні докази постійного відкритого проживання  ОСОБА_1 у спірній квартирі, спільного побуту з ОСОБА_6 , сплати за проживання чи обслуговування жилого приміщення (оплата комунальних послуг та інші платежі).
Суди попередніх інстанцій правильно врахували рішення судів, ухвалені у справі № 754/16595/17 за позовом ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням у спірній квартирі, якими їй відмовлено у позові.
Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 не надала жодних правовстановлюючих документів на спірну квартиру, зокрема, рішення органу державної влади, ордеру, письмової згоди ОСОБА_6 на їх вселення або судових рішень.
З огляду на вказане Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що ОСОБА_1 не набула права користування на спірну квартиру, а тому підлягає виселенню. 
У касаційній скарзі заявниця зазначила, що суди першої й апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, провадження № 61-1634св19, від 04 липня 2018 року у справі № 686/11463/16-ц, провадження № 61-11788св18.
Для визначення подібності правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження                     № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, провадження № 61-1634св19, суди встановили інші фактичні обставини: квартира перебуває у приватній власності позивача, відповідачка є родичом позивача, зареєстрована у квартирі протягом сімнадцяти років та не має іншого житла, тому висновки, сформульовані у цій справі незастосовні у справі, що переглядається.
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 686/11463/16-ц, провадження № 61-11788св18, суди встановили інші фактичні обставини: відповідачі користувались жилим приміщенням згідно з договором оренди, наймач житла є працівником позивача, суди встановили, що відповідачі тривалий час на законних підставах проживали у гуртожитку, а тому висновки, сформульовані у цій справі незастосовні у справі, що переглядається.
Загальні висновки Верховного Суду, викладені у вказаних постановах про те, що визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 ЖК України не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2022 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 681,60 грн до ухвалення судового рішення у цій справі, у зв`язку з тим, що касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, оскаржувані судові рішення залишено без змін, то з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2022 року зупинено виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в частині виселення ОСОБА_1 до закінчення касаційного провадження у справі, то згідно зі статтею 436 ЦПК України їх виконання підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Дворніцького Олександра Борисовича, залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в частині виселення ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1  в дохід держави судовий збір за подання касаційної скарги на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн 60 коп за такими реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерський район/22030102, код ЄДРПОУ: 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд.055)»; символ звітності банку: 207.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          А. С. Олійник
 
О. В. Ступак 
 
В. В. Яремко