ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/10755/22 пров. № А/857/366/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,
з участю секретаря судового засідання                Петрунів В. І.,
представника позивача                                          Науменко І. В.,
представника відповідача                                      Шебец Х. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року (ухвалене у м. Львові, головуючий суддя Сидор Н. Т.) в адміністративній у справі № 380/10755/22 за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії,

                                                  В С Т А Н О В И В :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:
- визнати бездіяльність Франківського відділу ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) щодо залишення наявності в реєстрі виконавчих проваджень відомостей про нього як боржника у виконавчому провадженні № 66369749 незаконною;
- постанову від 04.08.2021 про відкриття виконавчого провадження № 66369749 скасувати;
- зобов`язати Франківський відділ у м. Львові Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) відобразити відомості про прийняте судом рішення в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що на виконанні у відповідача перебував виконавчий лист № 465/6666/21, виданий 12.04.2021 Франківським районним судом м. Львова у справі № 465/6666/21 за позовом Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до нього про стягнення 14 994,63 грн, виконавче провадження № 65328201. Надалі вказане рішення суду було скасовано та прийнято рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. 03.08.2021 відповідач виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. 04.08.2021 постанову про стягнення з боржника виконавчого збору винесено в окреме виконавче провадження № 66369749. 23.09.2021 у виконавчому провадженні № 65328201 винесено постанову, якою скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та закрито виконавче провадження № 65328201. Зважаючи на вищенаведене, відповідач протиправно виніс постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 1499,46 грн в окреме виконавче провадження № 66369749.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову від 04.08.2021 про відкриття виконавчого провадження № 66369749.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 992 грн 40 коп. та 500 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
У задоволенні стягнення решти витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, в частині задоволених вимог, його оскаржив Франківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження», за умови, що примусове виконання рішення передбачає його справляння, є обов`язком державного виконавця. З урахуванням повернення виконавчого листа стягувачу, державний виконавець правомірно виокремив постанову про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та відкрив виконавче провадження по її виконанню.

Також рішення оскаржив через свого представника Флюд В. М., який вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. Тому просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати і прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн, що підтверджується відповідними документами. Вважає, що такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та співмірним із нормами частини п`ятої ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), у якому зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

У судовому засіданні представник позивача просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній ним частині, – без змін; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Представник відповідача, просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній ним частині – без змін; апеляційну скаргу Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задовольнити.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22.02.2021 у справі № 465/6666/19 позов ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» страхове відшкодування у розмірі 13 073,63 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»  витрати на оплату судового збору в розмірі 1921,00 грн.

Старшим виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Шебец Х. В. 06.05.2021 винесено постанови:
- про відкриття виконавчого провадження № 65328201 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 14 994,63 грн за виконавчим листом № 465/6666/19 від 12.04.2021;
- про стягнення виконавчого збору в розмірі 1499,46 грн у виконавчому провадженні № 6532201.

Ухвалою Франківського районного суду від 26.07.2021 у справі № 465/6666/19 заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 22.02.2021 у справі № 465/6666/19 за позовом ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, було скасовано, а справу призначено до нового розгляду.

Старшим виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Шебец Х.В. 03.08.2021 у виконавчому провадженні № 65328201 прийнято постанову про повернення виконавчого листа № 465/6666/19 від 12.04.2021 стягувачу. Підставою для прийняття постанови слугувала заява стягувача про повернення виконавчого документа.
04.08.2021 старшим виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Шебец Х. В. було відкрито виконавче провадження № 66369749 з виконання постанови 06.05.2021 № 65328201.
Начальник відділу Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Макухіна І. В. 23.09.2021 скасувала постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.08.2021, виданий ОСОБА_2 при примусовому виконанні.
23.09.2021 старший виконавець Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Шебец Х. В. винесла ухвалу про закінчення виконавчого провадження № 65328201 на підставі пункту 5 частини першої статті39 Закону України «Про виконавче провадження».

Франківський районний суд м. Львова 27.01.2022 у справі № 465/6666/19 прийняв рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Представник позивача 04.07.2022 звернулася до відповідача із заявою, у якій просила вжити негайних заходів для відновлення законних прав та інтересів ОСОБА_1 та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 66369749.
Листом від 29.07.2022 № 19275 відповідач повідомив про відсутність правових підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 66369749.

Відтак, позивач звернувся до відповідача з цим позовом та просив скасувати постанову від 04.08.2021 про відкриття виконавчого провадження № 66369749 і зобов`язати відповідача відобразити відомості про прийняте судом рішення в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.08.2021 ВП № 65328201, за наслідками прийняття якої відкрито виконавче провадження № 66369749 про стягнення виконавчого збору, скасована та виконавче провадження № 65328201 закінчене, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови від 04.08.2021 про відкриття виконавчого провадження № 66369749 про стягнення виконавчого збору.
Також зазначив, що скасування постанови про відкриття виконавчого провадження є підставою для виключення відомостей про позивача як боржника з Єдиного реєстру боржників, тому, оскільки в суду відсутні підстави вважати, що відповідач всупереч вимогам Положення № 2432/5 не здійснить відповідного коригування у Єдиному реєстрі боржників, позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню як передчасні.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

За вимогами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлюються Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404). 

Згідно із частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. 
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Згідно пункту 5 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню
А відповідно до частини третьої статті 40 цього Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як видно з матеріалів справи, 03.08.2021 державний виконавець у виконавчому провадженні № 65328201 прийняв постанову про повернення виконавчого листа №465/6666/19 від 12.04.2021 стягувачу, у зв`язку з поданням заяви стягувачем про повернення виконавчого документа. 
Вказане стало підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження № 66369749 з виконання постанови від 06.05.2021 № 65328201 про стягнення виконавчого збору у розмірі 1499,46 грн.
Проте, після скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 03.08.2021 начальником відділу Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Макухіною І. В., 23.09.2021 державним виконавцем винесено ухвалу про закінчення виконавчого провадження № 65328201 на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно наведених норм виключається можливість стягнення виконавчого збору в разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі закінчення виконавчого провадження створюються умови для стягнення з боржника виконавчого збору без реального виконання рішення суду.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 (провадження № 11-445апп19) обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. 

Колегія суддів зазначає, що у цьому випадку не може бути здійснено фактичне виконання виконавчого документа, оскільки виконавче провадження закінчено на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, тому виконавчий збір не може бути стягнуто з позивача у цьому випадку.

Тому колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції в тому, що постанова від 04.08.2021 про відкриття виконавчого провадження №66369749 є протиправною та підлягає скасуванню. 

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що скасування постанови про відкриття виконавчого провадження є підставою для виключення відомостей про позивача як боржника з Єдиного реєстру боржників, тому позовні вимоги позивача в цій частині є передчасними.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
А відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 суд висловив правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.12.2018 по справі № 826/856/18.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подано:
- свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю від 29.08.2018 серії ЛВ № 001127;
- ордер серії ВС № 114008 від 04.08.2022;
- договір про надання правничої допомоги від 01.07.2021;
- додаткову угоду № 3 від 27.07.2022 до договору про надання правничої допомоги від 01.07.2021.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною сьомою статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не подавав заперечення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.

При цьому колегія суддів апеляційного суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року в справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року в справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд першої інстанції врахував, що:
- ця справа відноситься до справ незначної складності;
- розгляд справи проведено без участі сторін у порядку письмового провадження;
- позов носить немайновий характер;
- ця справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання.
- часткове задоволення заявленого позивачем позову.
Тому суд вважав, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката у цьому випадку мають бути відшкодовані у розмірі 500 грн.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає, що відшкодуванню підлягають судові витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн, оскільки такий розмір витрат є цілком обґрунтованим, відповідає критеріям розумності, виправданості, співмірності зі складністю справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року в адміністративній у справі № 380/10755/22 – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 13 березня 2023 року.