Постанова 
Іменем України 
 
16 березня 2023 року
м. Київ
справа № 946/6837/21
провадження № 51-3973 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого -                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                                            ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                                  ОСОБА_5 ,
захисника (в режимі відеоконференції)       ОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12021162150000588, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Некрасівка Ізмаїльського району Одеської області, який зареєстрований та проживає по   АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України),
 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 січня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 січня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Продовжено запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Строк покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання та взяття під варту, а саме з 20 червня 2021 року, зарахувавши йому таким чином, згідно ч.5 ст. 72 КК України, строк попереднього ув`язнення в строк покарання у виді позбавлення волі, виходячи з розрахунку день за день.
Вирішено питання про речові докази у провадженні.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року вказаний вище вирок залишено без зміни. 
За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілої.
Так, 18 червня 2021 року, приблизно о 19 год 30 хв, ОСОБА_7 , знаходячись на городі своєї бабусі ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , у ході раптово виниклої сварки, на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_8 , маючи умисел на заподіяння останній тілесних ушкоджень, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків у результаті своїх дій, наніс останній декілька ударів долонею руки по обличчю, від яких вона впала на землю. Після чого, ОСОБА_7 наніс останній удари ногою в область паху та по тулубу.
 
У той же день, приблизно о 21 год 00 хв, ОСОБА_7 повернувся до дому ОСОБА_8 та в ході сварки на ґрунті особистих неприязних відносин наніс останній, яка в цей час лежала в ліжку, декілька ударів долонею по обличчю, після чого стягнув її за руку на підлогу та наніс їй удари ногою по тулубу. Після здійсненого пішов з місця події.
Далі, 19 червня 2021 року, приблизно о 19 год 00 хв, ОСОБА_7 , знаходячись у будинку своєї бабусі ОСОБА_8 , розташованого за вказаною вище адресою, в ході виниклої під час спілкування сварки, продовжуючи свій кримінально протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , наніс останній удари долонею по обличчю, стягнув її з дивану за руку на підлогу та наніс ще удари ногою по тулубу, після чого пішов з місця події. 
20 червня 2021 року, знаходячись у будинку своєї бабусі ОСОБА_8 , в ході виниклої під час спілкування сварки, ОСОБА_7 наніс останній удар рукою по обличчю, у результаті чого вона знепритомніла. Злякавшись, що ОСОБА_8 може померти від отриманих тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 вжив заходи щодо надання їй медичної допомоги, внаслідок чого ОСОБА_8 була госпіталізована до прийомного відділення КНП Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня», де ІНФОРМАЦІЯ_2 померла від раніше отриманих тілесних ушкоджень.
У результаті протиправних дій, вчинених ОСОБА_7 щодо потерпілої ОСОБА_8 , останній, згідно висновку судово-медичної експертизи № 319 від 29 липня 2021 року, були спричинені легкі, середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження, які й призвели до її смерті.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає, що указані вирок та ухвала є незаконним, необґрунтованим та ухваленими з істотними порушеннями кримінального процесуального закону.
Зауважує, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, які підтверджували б винуватість саме ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Вважає, що докази, які були досліджені судом першої інстанції та на які суд посилався при ухваленні обвинувального вироку, а саме: протокол огляду місця події, висновки експертиз та речові докази, не доводять причетності засудженого ОСОБА_7 до вказаного вище правопорушення, а лише говорять про факт наявності у  ОСОБА_8 тілесних ушкоджень. До того ж, на думку захисника, докази, отримані під час проведення слідчого експерименту за участю засудженого, є недопустимими, оскільки їх здобуто внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Так, під час допиту, до початку проведення слідчого експерименту, до засудженого ОСОБА_7 працівником правоохоронного органу було застосоване фізичне насильство.
Зауважує, що судом першої інстанції при дослідженні доказів було проігноровано факт, який свідчить про невинуватості засудженого ОСОБА_7 , а саме те, що заяву ОСОБА_8 щодо нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_7 та погроз з його сторони фізичною розправою і смертю останній було подано її чоловіком - потерпілим ОСОБА_9 , який і сам підтвердив вказаний факт під час допиту у судовому засіданні.
Стверджує, що суд надав перевагу свідченням сторони обвинувачення, не надавши при цьому мотивації неприйняття свідчень сторони захисту. Так, суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_10 , яка є сестрою померлої  ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 в яких вони зазначили, що саме потерпілий ОСОБА_9 (чоловік померлої) бив свою дружину, а з онуком ОСОБА_7 у  ОСОБА_8 були хороші стосунки.
Незважаючи на явні протиріччя доказів у кримінальному провадженні суд першої інстанції не надав їм належної оцінки та виніс необґрунтоване і невмотивоване рішення, на що суд апеляційної інстанції не відреагував відповідно до ч.1 ст. 409 КПК України.
Вважає, що суд апеляційної інстанції, за результатами перевірки рішення суду першої інстанції, не мотивував належним чином своїх висновків та не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги, обмежившись лише перерахуванням доказів, покладених в основу обвинувального вироку.
Позиції учасників судового провадження
Захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її повністю задовольнити.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, просила залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
У частинах 1, 2 ст. 419 КПК України зазначено, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, зокрема, зазначаються: встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
На думку колегії суддів, зазначені вимоги закону під час розгляду цього провадження судами нижчих інстанцій були виконаними.
Оцінивши викладені у рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що вони ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції та перевірені апеляційним судом у повному обсязі та є взаємоузгодженими між собою. 
Дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілої.
Твердження захисника про те, що засуджений ОСОБА_7 під час слідчого експерименту відтворював події вчиненого ним кримінального правопорушення в результаті здійснення на нього фізичного тиску працівником правоохоронного органу є необґрунтованими виходячи з наступного.
Під час судового засідання 08 вересня 2021 року в суді першої інстанції засуджений ОСОБА_7 повідомив про застосування до нього фізичного насильства (яке, начебто, мало місце під час допиту перед проведенням слідчого експерименту за його участю) прокурором Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_12 . За вказаним фактом уповноваженим органом досудового розслідування було проведено перевірку за ч. 2 ст. 365 КК України в рамках кримінального провадження, відомості про яке було внесено до ЄРДР 11 жовтня 2021 року за №62021150020000345. За результатами такої перевірки вказане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю у діях прокурора ОСОБА_12 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2  ст. 365 КК України.
В ході проведення зазначеної перевірки в рамках вказаного досудового розслідування слідчим, окрім допиту засудженого ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_12 , зокрема було витребувано інформацію з ІТТ №9 ГУНП в Одеській області (куди вказаного засудженого було поміщено 21 червня 2021 року), а також із слідчого ізолятора (куди останнього було поміщено 22 червня 2021 року) щодо медичного огляду засудженого ОСОБА_7 , згідно якій жодних тілесних ушкоджень у засудженого, перед його поміщенням до вказаних установ, виявлено не було, що є свідченням того, що до ОСОБА_7 фізичне насильство не застосовувалось.
Також, як слушно зауважив апеляційний суд, підтвердженням факту добровільності демонстрації ОСОБА_7 під час слідчого експерименту обставин нанесення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_8 виступають і показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були залучені як понятті під час вказаної слідчої дії. Так, під час допиту в судовому засіданні вказані свідки повідомили про те, що засуджений ОСОБА_7 під час слідчого експерименту був спокійним і добровільно та докладно демонстрував на манекені нанесення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . В цей момент слідів ушкоджень на видимих частинах тіла обвинуваченого ОСОБА_7 ними помічено не було.
Необхідно врахувати і той факт, що слідчий експеримент за участю засудженого ОСОБА_7 проводився у присутності його захисника - адвоката ОСОБА_15 , що відображено у протоколі проведення слідчого експерименту від 21 червня 2021 року.
Відповідно, твердження захисника щодо недопустимості доказів, отриманих в рамках проведення слідчого експерименту за участю засудженого, є безпідставними.
На доводи захисника про те, що повідомлення про вчинення злочину відносно ОСОБА_8 19 червня 2023 року було здійснено її чоловіком - ОСОБА_9 , а не самою потерпілою, що, на думку сторони захисту, може свідчити про невинуватість засудженого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 КПК України звернутися із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, може фізична або юридична особа, яка не є потерпілим.
Так, рапортом інспектора-чергового Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області, який було досліджено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, підтверджено надходження 19 червня 2021 року о 08 год 10 хв повідомлення на службу «102» від ОСОБА_9 про те, що 19 червня 2021 року о 08 год 10 хв ОСОБА_8 побив онук в результаті чого остання має синці, але від виклику швидкої медичної допомоги відмовилась.
До того ж у матеріалах кримінального провадження міститься заява потерпілої ОСОБА_8 від 19 червня 2021 року на ім`я начальника Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, в якій указана потерпіла просила застосувати заходи щодо її онука ОСОБА_7 , який 18 червня 2021 року завдав їй тілесні ушкодження та погрожував смертю і фізичною розправою.
Щодо тверджень стосовно того, що судом першої інстанції при оцінці доказів надано перевагу показанням свідків сторони обвинувачення та залишено без уваги показання свідків сторони захисту, зокрема ОСОБА_10 (яка є сестрою померлої ОСОБА_8 ) та ОСОБА_11 , колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд першої інстанції оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, навів мотиви на підставі яких надав перевагу доказам поданим стороною обвинувачення та не взяв до уваги докази сторони захисту.
При цьому суд першої інстанції також оцінив всю сукупність доказів, поданих сторонами захисту та обвинувачення, а також досліджених під час судового розгляду, з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, не наведено, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалені судові рішення без змін.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 січня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_16                                           ОСОБА_3