Ухвала
Іменем України
 
23 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 686/23886/15-ц
провадження № 61-12148ск22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2022 року, постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 жовтня 2022 та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У грудні2015 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулосядо судуз позовомдо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позов мотивувало тим, що 13 серпня 2008 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № HMIBGA0000000952, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 80 737,52 дол. США на термін до 13 серпня 2018 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштам в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Позивач зазначав, що банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 80 737,52 дол. США.
На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № HMIBGA0000000952, ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки.
На порушення умов кредитного договору та норм чинного законодавства України ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, у зв`язку з чим станом на 14 вересня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 177 481,55 дол. США, у тому числі: 63 256,24 дол. США - заборгованість за кредитом; 30 840,81 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 8 379,02 дол. США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 29 200,00 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 11,53 дол. США - штраф (фіксована частина); 6 583,80 дол. США - штраф (процентна складова).
Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість в розмірі 138 271,40 дол. США, що за курсом 21,69 відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 14 вересня 2015 року складає 2 999 106,66 грн за кредитним договором № НМІВСА0000000952 від 13 серпня 2008 року та судові витрати.
Рішенням від 24 січня 2022 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області позов задовольнив частково.
Стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2008 року № HMIBGA0000000952 в розмірі 72 572,20 дол. США, у тому числі: 63 256,24 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 7 418,94 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 897,02 дол. США заборгованість за комісією за користування кредитом.
У решті вимог відмовив.
Стягнув з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в сумі 23 613,47 грн, в рівних частинах з кожного відповідача по 11 806,73 грн.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що АТ КБ «ПриватБанк» звернувшись 31 липня 2012 року до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, змінив умови та строк кредитування. Право АТ КБ «ПриватБанк», як кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось, у зв`язку із пред`явленням до відповідачів вимог, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Припинилось відповідно і право позивача нараховувати штрафні санкції та комісії.
Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру нарахованої ним пені в сумі 29 200 дол. США, не обґрунтував за який період позивач просить стягнути пеню та не обґрунтував суму нарахованих штрафів.
У кредитному договорі сторони домовилися про збільшення позовної давності до позовних вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів). 
З розрахунку заборгованості, виписки за рахунком позичальника вбачається, що позичальник здійснив погашення заборгованості за кредитом в червні, серпні, жовтні 2015 року, що свідчить про визнання ним свого боргу, та переривання строків позовної давності.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою.
Постановою від 26 жовтня 2022 року Хмельницький апеляційний суд апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2022 року залишив без змін.
Додатковою постановою від 15 листопада 2022 року Хмельницький апеляційний суд заяву ОСОБА_2 , яка подана її представником ОСОБА_5 задовольнив частково.
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 2 376,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у грудні 2022 року, АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні відсотків та пені, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову; просить скасувати додаткову постанову суду апеляційної інстанції та відмовити у стягненні судових витрат.
Підставою касаційного оскарження АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування статті 525, 526, 599 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у постанові Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 916/626/18; застосування статей 1048, 1050 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 04 травня 2018 року у справі № 927/333/17; застосування статей 549, 550, 551, 610, 611 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/10890/15-ц; застосування статті 141 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Суди встановили, що 13 серпня 2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № HMIBGA0000000952, відповідно до якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 80 737,53 дол. США, на наступні цілі: 72 885,23 дол. США на споживчі цілі: з них 70 000,00 дол. США на споживчі цілі, шляхом видачі готівки через касу банку, 2 100,00 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 419,01 дол. США для сплати страхового платежу страхування майна, 366,22 дол. США для сплати особистого страхування.
Кошти надавалися ОСОБА_1 на строк з 13 серпня 2008 року до 13 серпня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів в розмір 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 цього договору.
Умовами договору визначено період сплати кредиту з 13 по 18 число кожного місяця, та погоджено, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 377,04 дол. США згідно з графіком погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії (пункт 8.1 кредитного договору).
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором № HMIBGA0000000952, 13 серпня 2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира.
Крім того, 13 серпня 2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки на забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором від 13 серпня 2008 року № HMIBGA0000000952. Умовами договору визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
Банк взяті на себе зобов`язання за договором виконав, надав ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 70 000,00 до. США.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 14 вересня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 138 271,40 дол. США, у тому числі: 63 256,24 дол. США - заборгованість за кредитом; 30 840,81 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 8 379,02 дол. США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 29 200,00 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 11,53 дол. США - штраф (фіксована частина); 6 583,80 дол. США - штраф (процентна складова).
31 липня 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діяла у власних інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.
Рішенням від 15 серпня 2013 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у справі № 2218/16063/2012 позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. 
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 13 серпня 2008 року № HMIBGA0000000952 в сумі 71 479,56 дол. США, пені в сумі 16 215,56 грн, штрафу в сумі 29 627,55 грн звернув стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71,5 кв. м, житловою площею 42,2 кв. м, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» із застосуванням процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Виселив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням від 23 грудня 2013 року Апеляційний суд Хмельницької області рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 серпня 2013 року в частині виселення відповідачів скасував та ухвалив в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» про виселення. У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Постановою від 21 липня 2020 року Хмельницький апеляційний суд у справі № 686/3392/16-ц скасував заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 липня 2016 року та ухвалив нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 , який дії в інтересах підопічного ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, що укладений 13 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», відмовив.
Щодо оскарження рішення місцевого суду та постанови суду апеляційної інстанції 
Відмовляючи у позові в частині вимог про стягнення відсотків та пені, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна, а тому право АТ КБ «ПриватБанк», як кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось, у зв`язку із пред`явленням до відповідачів вимог, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Припинилось, відповідно, і право позивача нараховувати штрафні санкції та комісії. 
Підставами касаційного оскарження АТ КБ «ПриватБанк» зазначив неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування статті 525, 526, 599 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у постанові Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 916/626/18; від 04 травня 2018 року у справі № 927/333/17; застосування статей 549, 550, 551, 610, 611, 1048, 1050 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19), постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/10890/15-ц, від 28 липня 2021року у справі № 202/3270/14, від 29 червня 2022 року у справі № 201/9754/17.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), на яку посилався заявник як на приклад неоднакового застосування норм права, викладено висновок про те, що за змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Рішення про присудження є рішенням, яким підтверджуються права, обов`язки та законні інтереси сторін і одну сторону зобов`язується виконати на користь другої певні дії або утриматися від їх виконання.
Рішення про стягнення грошового боргу (у тому числі й присудження відсотків за договором банківського вкладу) є типовим рішенням про присудження й лише надає праву вимоги кредитора ознак безпосередньої примусовості у реалізації, нічого не змінюючи у змісті самого спірного правовідношення.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник.
Однак у справі, на яку посилався заявник як на приклад неоднакового застосування норм права, на відміну від цієї справи, виникли правовідносини у зв`язку з порушенням власних прав споживача внаслідок неналежного виконання банком зобов`язань за депозитним договором та стягнення з банку відсотків за користування грошовими коштами, трьох процентів річних на суму основного боргу та пені за прострочення виконання зобов`язання відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Верховний Суд у постанові від 04 травня 2018 року у справі № 927/333/17, на яку посилався заявник як на приклад неоднакового застосування норм права, зазначив, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 692 ЦК покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Главою 50 ЦК визначено підстави припинення зобов`язання, серед яких відсутня така підстава як закінчення строку дії договору.
Відповідно до статті 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), про які зазначав заявник як приклад неоднакового застосування норм права, викладено висновок про те, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.
У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане.
Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.
Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
У постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/10890/15-ц, зазначеній заявником як приклад неоднакового застосування норм права, Верховний Суд виклав висновок про те, що щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане.
Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.
Отже, позивач має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Висновки судів першої та апеляційної інстанції у цій справі, не суперечать висновкам щодо застосування статей 549, 550, 551, 610, 611, 1048, 1050 ЦК України у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/10890/15-ц, та суди дійшли правильного висновку про те, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Вимог про стягнення коштів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України позивач не заявляв.
Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021року у справі № 202/3270/14, на яку посилався заявник як на приклад неоднакового застосування норм права, зазначив, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Однак у цій справі, на відміну від справи № 202/3270/14, суди не вирішували питання строку позовної давності, а у позові в частині вимог про стягнення відсотків та пені відмовлено з підстав припинення права АТ КБ «ПриватБанк», як кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, у зв`язку із пред`явленням до відповідачів вимог, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 201/9754/17, на яку посилався заявник як на приклад неоднакового застосування норм права, зазначив, що частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Положення Закону України «Про іпотеку» не передбачають та не вимагають від іпотекодержателя кожного разу перед зверненням до суду надсилати іпотекодавцю (та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця) письмову вимогу про усунення порушення.
Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.
Крім того, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
Проте на відміну від справи № 201/9754/17, у цій справі виникли правовідносини щодо стягнення з боржника та поручителя на користь кредитора заборгованості за кредитним договором заборгованості після звернення кредитора з достроковою вимогою та ухвалення рішення суду про задоволення вимог кредитора  за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
Неприйнятним є посилання заявника на неврахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 916/626/18, оскільки у справі № 916/626/18 предметом розгляду за первісним позовом є вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії з підстав неналежного виконання умов договору про надання послуг з організації перевезень вантажів піввагонами, та про зобов`язання вчинити дії за зустрічним позовом.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Щодо оскарження додаткової постанови
Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_5 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що ОСОБА_2 надала апеляційному суду разом з відзивом на апеляційну скаргу копію договору про надання правової допомоги від 05 травня 2022 року та додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 05 травня 2022 року, укладені між нею та Адвокатським об`єднанням «Юрколегія», квитанцію про сплату витрат на загальну суму 5 000,00 грн.
Пунктом 1 додаткової угоди сторони визначили, що вартість послуг адвоката за надання правової допомоги, а саме: інформації, консультацій, роз`яснень та здійснення представництва інтересів клієнта в Хмельницькому апеляційному суді у цивільній справі за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 24 січня 2022 у справі № 686/2386/15-ц становить 5 000,00 грн, у тому числі: 3 000,00 грн - за підготовку відзиву на апеляційну скаргу, 2 000,00 грн - за представництво в Хмельницькому апеляційному суді.
Пунктом 2 додаткової угоди визначено, що клієнт зобов`язаний сплатити адвокату кошти в сумі 5 000,00 грн в термін до 10 травня 2022 року готівкою або на банківський рахунок адвоката.
Суд апеляційної інстанції встановив, що оплативши надані за договором послуги відповідно до квитанції від 06 травня 2022 року № 0.0.2536258737.1, відповідач ОСОБА_2 фактично погодилась, що ці послуги надані і виконані адвокатом в повному обсязі.
З урахуванням положень пункту 3 частини першої статті 141 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції та стягнення з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено (47,52%) у розмірі 2 376,00 грн.
Підставою касаційного оскарження АТ КБ «ПриватБанк» зазначив неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування статті 141 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, на яку посилався заявник як на приклад неоднакового застосування норм права, зазначила, що за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Суд апеляційної інстанції встановив, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, відповідач надала копію договору про надання правової допомоги від 0 травня 2022 року та додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 05 травня 2022 року, укладені між нею та Адвокатським об`єднанням «Юрколегія», квитанції про сплату витрат на загальну суму 5 000,00 грн, а також квитанцію від 06 травня 2022 року № 0.0.2536258737.1 про оплату цих послуг.
Врахувавши складність справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значенням справи для сторони, а також враховуючи вимоги пункту 3 частини першої статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено (47,52%) у розмірі 2 376,00 грн.
Доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржені, відсутні.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2022 року, постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 жовтня 2022 та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
  Судді:  	                    С. Ю. Мартєв                       В. В. Сердюк                       І. М. Фаловська