Справа № 466/2943/22                                Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б. 
Провадження № 22-ц/811/44/23                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Назар Х.Б. 
з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2022 року Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 , з участю третіх осіб: Львівської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що працівниками ЛКП «Балатон» проведено обстеження будинку АДРЕСА_1 та встановлено, що в кімнаті № 116 зареєстрована  ОСОБА_1 , яка протягом тривалого часу без поважних причин за даною адресою не проживає, залишаючись у ній зареєстрованою, незважаючи на те, що забезпечена іншим житлом у місті Львові, де проживає разом зі сім`єю. Стверджує, що факт непроживання відповідачки у кімнаті АДРЕСА_2  підтверджено актами, складеними працівниками ЛКП «Балатон» з участю мешканців сусідніх квартир будинку від 24 червня 2021 року, від 09 липня 2021 року, від 06 серпня 2021 року, від 24 вересня 2021 року, від 18 жовтня 2021 року, від 10 листопада 2021 року та від 16 лютого 2022 року. Зазначає, що станом на 14 лютого 2022 року у відповідачки наявна заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 7 821.76 грн. Вважає, що відсутність особи протягом шести місяців без поважних причин є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З наведених підстав просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням – кімнатою АДРЕСА_2 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради відмовлено.
Рішення суду оскаржила Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що ОСОБА_1 з 05 липня 1999 року зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_2 , де отримала ліжко-місце у гуртожитку, як працівник комунальної міської клінічної лікарні. Крім ОСОБА_1 у вищезазначеній кімнаті зареєстрована також ОСОБА_2 . Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 23 березня 2006 року № 396 гуртожитку комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку та передано на обслуговування ЛКП «Балотон-409». Зазначає, що залишаючи за собою формальну реєстрацію, відповідачка протягом тривалого часу, а саме, понад встановлений законом шестимісячний строк, фактично не проживає без поважних причин за адресою реєстрації, що є підставою для визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Вказує, що наявність обставин, які були встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 січня 2015 року щодо поважності причин відсутності відповідачки у спірному житлі, не може бути підставою для відмови у задоволенні даного позову, оскільки з часу передачі будинку на обслуговування ЛКП «Балотон-409» факт непроживання відповідачки у кімнаті АДРЕСА_2 підтверджено актами, складеними ЛКП «Балотон-409». Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за чоловіком ОСОБА_1 зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2019 року, і оскільки майно набуте подружжям під час шлюбу належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, то ОСОБА_1 забезпечена іншим житлом у місті Львові. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що вказані позовні вимоги вже були предметом розгляду, зокрема, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 січня 2015 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_2 відмовлено, і оскільки обставини, які були встановлені рішенням апеляційного суду продовжують існувати, то відсутні підстави для задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Наказом Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 31.05.2001 року №130-Д «Про зміну статусу 3-4 –ї блок секції гуртожитку Львівської комунальної клінічної лікарні швидкої допомоги на АДРЕСА_1 » дозволено Львівській комунальній клінічній лікарні швидкої допомоги використовувати приміщення гуртожитку 3-4 –ї блок секції на АДРЕСА_1 , як гуртожиток для проживання сімей, Львівській комунальній клінічній лікарні швидкої допомоги провести заселення приміщень гуртожитку для проживання сімей на АДРЕСА_1 згідно чинного законодавства.
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 23.03.2206 року №396 «Про зміну статусу гуртожитку комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги та оформлення договорів житлового найму мешканцям будинку АДРЕСА_1 » гуртожитку для проживання сімей на АДРЕСА_1 , надано статус житлового будинку і дозволено Львівській комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги використовувати 7, 8, 9 поверхи (1-2 блок - секції), як гуртожиток для проживання одиноких.
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 16.05.2008 року №400 «Про передачу житлового будинку АДРЕСА_1 з балансу Львівської комунальної клінічної лікарні швидкої допомоги на баланс ЛКП «Тополя-406» вирішено Львівській комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги передати, а Львівському комунальному підприємству «Тополя-406» прийняти на баланс та технічне обслуговування житловий будинок АДРЕСА_1 ; Департаменту житлового господарства та інфраструктури укласти договору оренди житла з одинокими мешканцями, які проживають на 7,8, 9 поверхах (1-2 блок – секції) у кімнатах для проживання одиноких.
Актом приймання-передачі житлового будинку АДРЕСА_1 з балансу Комунальної міської клінічної лікарні швидкої допомоги на баланс ЛКП «Тополя -406», затвердженим головою Шевченківської районної адміністрації 27.06.2008 року, підтверджується, що балансоутримувачем будинку по АДРЕСА_1 , КМКЛШМД, цей будинок передано на баланс ЛКП «Тополя-406», до складу об`єкта передачі, в тому числі, входить будівля гуртожитку.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачці ОСОБА_1 , як медичному працівнику, було надано ліжко – місце в кімнаті АДРЕСА_2 .
Довідкою № 291 від 14.02.2022 року, виданою ДКП «Балатон-409», підтверджується, що в кімнаті №116 гуртожитку по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Актами, складеними комісією ЛКП «Балатон -409», на балансі якого перебуває будинок АДРЕСА_1 , від 24.06.2021 року, 09.07.2021 року, 06.08.2021 року, 24.09.2021 року, 18.10.2021 року, 10.11.2021 року, 24.01.2022 року, 16.02.2022року, підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрована, але не проживає за адресою АДРЕСА_1 .
З акту обстеження матеріальних умов проживання від 21 травня 2021 року, складеного комісією в складі депутата Глинянської міської ради Бандровської І.В., сусідів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , старости Заставнянського старостинського округу Костіва О.Б., вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживає без реєстрації в с. Заставне Львівського району Львівської області з 21.05.2005 року, в житловому будинку, який належить ОСОБА_5 . 
В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 не заперечувала складених актів, ствердила про те, що вона дійсно не проживає у кімнаті АДРЕСА_2 , так як з 2005 року проживає в с. Заставне Львівського району Львівської області у житловому будинку, що належить ОСОБА_5 , що стверджується актом від 21.05.2021 року.
Відповідач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції пояснила, що не проживає у кімнаті АДРЕСА_2 , оскільки знаходилася у декретній відпустці та у відпустці по догляду за дітьми, сином ОСОБА_6 , 2006 року народження та донькою ОСОБА_7 , 2012 року народження, а в подальшому доглядала за батьком, який хворів та потребував стороннього догляду, а відтак вважає, що не проживала у спірній кімнаті з поважних причин. 
Даючи оцінку таким доводам відповідачки, колегія суддів приходить до висновку про те, що після закінчення відпустки по догляду за дітьми до досягнення ними трьохрічного віку, з 2015 року, відповідачка не проживала у спірній кімнаті без поважних причин.
Твердження ОСОБА_1 про те, що її батько тяжко хворів, у зв`язку з чим потребував стороннього догляду, і що саме вона доглядала за ним до дня його смерті у 2022 році, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені відповідачем належними та допустимими доказами, такі докази ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції відповідач не надала.
Інших причин непроживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_2 , відсутності її за місцем реєстрації у цій кімнаті, відповідач не зазначила.
Аналізуючи зазначені відповідачем причини непроживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_2 , колегія суддів приходить до висновку, що такі не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не проживала і не проживає у спірній кімнаті без поважних причин.
З листа виконавчого комітету Львівської міської ради №2501-вих.-87139 від 26.09.2021 року вбачається, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно чоловік відповідача, ОСОБА_8 , є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_3 (житлова площа 46.5 кв.м, загальна площа 66.5 кв.м) на підставі договору купівлі – продажу від 31.01.2019 року.
Квартира АДРЕСА_3 придбана чоловіком відповідачки, ОСОБА_8 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , що відповідачкою не заперечується. 
Заперечуючи щодо тверджень позивача, що вищезгадана квартира є спільним майном подружжя, оскільки придбана за час перебування у шлюбі, відповідач пояснила, що квартира придбана за особисті кошти її чоловіка, не надавши належних та допустимих доказів на підтвердження таких своїх доводів.
В даній квартирі зареєстровані з 04.02.2019 року чоловік відповідачки, ОСОБА_8 та діти: син ОСОБА_9 , 2006 р.н. та донька ОСОБА_10 , 2012 року народження.
Як повідомила відповідач суду апеляційної інстанції, вона у квартирі АДРЕСА_3 не проживає, так як проживає в с. Заставне Львівського району Львівської області, з дітьми та чоловіком разом не проживає, діти проживають окремо від неї разом з батьком у АДРЕСА_4 , навчаються у навчальних закладах м. Львова. 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частино. Четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщення м за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що, на думку колегії суддів позивач довів належними та допустимими доказами, які відповідачем не спростовані, і відповідач в суді не заперечувала факт непроживання у кімнаті АДРЕСА_2 понад встановлений законом шестимісячний строк, з причин, які колегія суддів вважає неповажними.
Судом апеляційної інстанції ретельно досліджено зазначені відповідачем обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності відповідача і не проживання у спірній кімнаті, і колегія суддів дійшла висновку, що обставини, на які покликається відповідач, є неповажними, а що стосується тверджень відповідачки про її тривале непроживання у спірній кімнаті через необхідність догляду за батьком у зв`язку з його хворобою, то такі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Стверджуючи про неможливість проживання у кімнаті АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 покликалася на те, що третя особа ОСОБА_2 , яка зареєстрована у спірній кімнаті і у ній проживає, поміняла замки до кімнати, чим чинить їй перешкоди у користуванні кімнатою.
Разом з тим, відповідач ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не надала належних та допустимих доказів таких тверджень, які в суді заперечила ОСОБА_2 , не надала доказів звернення з цього приводу до правоохоронних органів.
На думку колегії суддів ОСОБА_1 втратила інтерес до кімнати АДРЕСА_2 , про що свідчить її не проживання протягом тривалого часу у цій кімнаті, стверджуючи про те, що в кімнаті зберігаються її речі, що заперечила третя особа ОСОБА_2 , не надала суду на підтвердження цієї обставини доказів, зокрема, акту, складеного уповноваженими особами.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не надала суду доказів на підтвердження того, що вона періодично приїздить до кімнати, користується нею для проживання, що там зберігаються її речі, і що іншого житла, крім спірної кімнати, у м. Львові у неї немає.
З огляду на те, що відповідачка ОСОБА_1 та її чоловік, ОСОБА_8 проживають однією сім`єю, чого відповідачка не заперечувала в суді апеляційної інстанції, їхні діти, син ОСОБА_6 2006 р.н. та донька ОСОБА_7 , 2012 р.н., зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_3 , навчаються у навчальних закладах у м. Львові, на думку колегії суддів за таких обставин у ОСОБА_1 відсутній намір ставитися до спірного жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання. 
З огляду на те, у користуванні сім`ї ОСОБА_1 , а саме, її чоловіка та двох їхніх дітей, є квартира АДРЕСА_3 , колегія суддів вважає, що задоволення позовної вимоги про визнання ОСОБА_1 втратившою право на користування кімнатою АДРЕСА_2 з тих підстав, що вона більше шести місяців без поважних причин не проживає у цій кімнаті, не порушуватиме її право на житло.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку про підставність позовних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання ОСОБА_1 втратившою право на користування кімнатою АДРЕСА_2 з підстав, передбачених ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.
Відмовляючи у задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що як встановлено судом вказані позовні вимоги вже були предметом розгляду, зокрема, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 січня 2015 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_2 відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що відповідачеві ОСОБА_1 , яка пропрацювала в медичній установі більше 10 років ліжко – місце в гуртожитку виділено у встановленому законом порядку. На утриманні відповідачки перебуває двоє малолітніх дітей 2006 та 2012 років народження, які через відсутність належного житла проживають у матері відповідача в с. Заставне Золочівського району Львівської області, ОСОБА_1 продовжує працювати в медичній установі, якою їй надавалась житлова площа в гуртожитку, іншого житла у м. Львові у неї немає.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що таким чином, обставини, які були встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 січня 2015 року, яке набрало законної сили, продовжують існувати, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки такий вже був предметом розгляду Апеляційним судом Львівської області, яким у задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради відмовлено.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради з вищезазначених підстав, оскільки обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги у даній справі, суттєво змінилися, і ці обставини були встановлені судом апеляційної інстанції, зокрема, не проживання відповідача у кімнаті АДРЕСА_2 протягом 2021-2022 роки підтверджується актами, складеними саме в період 2021-2022 роки, наявність у чоловіка відповідачки, ОСОБА_8 трьохкімнатної квартири у АДРЕСА_5 , яка була придбана ним на підставі договору купівлі-продажу у 2019 році за час перебування їх у шлюбі, чого відповідач не заперечувала, у якій зареєстровані та проживають діти відповідачки, які відвідують навчальні заклади у м. Львові, що свідчить про забезпечення їх житлом у м. Львові.
А відтак, колегія суддів вважає неправомірною відмову суду першої інстанції в задоволенні позову з тих підстав, що вказані позовні вимоги вже були предметом розгляду і з приводу їх вирішення ухвалено рішення Апеляційного суду Львівської області від 22.01.2015 року.
За вищенаведеного, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим, таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, кімнатою АДРЕСА_2 .
Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, то відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1  на користьШевченківської районної адміністрації Львівської міської ради слід стягнути 6202.50 грн. судового збору.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради– задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2022 року– скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, кімнатою АДРЕСА_2 . 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради 6202.50 грн. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 16.03 2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк