У х в а л а  
 
19 січня 2023 року
м. Київ
справа № 161/13888/22
провадження № 61-270ск23
Верховний Суд у складі судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М.
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 
2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду у складі від 20 грудня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання дій незаконними, відшкодування моральної шкоди,
В с т а н о в и в:
30 грудня 2022 року ОСОБА_1 (далі - заявник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду у складі від 20 грудня 2022 року, передати справу для продовження розгляду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями для розгляду справи визначено суддю-доповідача Ігнатенка В. М.
Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішення питання про відкриття касаційного провадження, з огляду на наступне.
Як свідчить аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, 
у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі заявив клопотання про звільнення його від сплати судового збору, посилаючись на те, що він є пенсіонером за віком, особою, яка втратила працездатність, а його майновий стан не дозволяє йому сплатити судовий збір в розмірі 496,20 грн. Зазначав, що сплата судового збору призведе до його скрутного майнового становища.
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, 
зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 Закону України «Про судовий збір», норма якої є спеціальною.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є:                   а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній 
у частині першій цієї статті.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За змістом цієї практики щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наведеній, зокрема у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» («Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania»), «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.
ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).
Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).
Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).
На підтвердження свого майнового стану  ОСОБА_1 надав довідку про доходи від 17 січня 2022 року № 1553 3555 8856 1504, згідно з якою розмір його доходу з січня 2021 року до грудня 2021 року становить 29 436,36 грн.
Відповідно до підпункту 9 пункту 1 другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на ухвалу суду фізичною особою ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, розмір судового збору за подання цієї касаційної скарги становить 
496,20 грн (2 481 х 0,2).
Наведені  ОСОБА_1 обставини не можуть бути підставою 
для звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної 
скарги в цій справі, оскільки розмір судового збору, який підлягає сплаті (496,20 грн), не перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу - 
1 471,82 (29 436,36 х 5 %). Крім цього, заявник не довів, що його майновий стан на день звернення з касаційною скаргою перешкодив йому сплатити судовий збір у встановлених законодавством порядку і розмірі.
Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, 
а також подання доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановлених законодавством порядку, розмірі і строки, покладається на особу, яка подає скаргу.
Враховуючи встановлений законом обов`язок сплатити судовий збір та відсутність у  ОСОБА_1 пільг щодо його сплати (таких доказів до суду не подано), можна зробити висновок про те, що належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справи та інтересами заявника стосовно можливості звернення до суду касаційної інстанції (за умови виконання вимог закону щодо оплати касаційної скарги судовим збором в повному обсязі) в цій справі дотримано.
Таким чином,  ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги до Верховного Суду.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено рішення (ухвала), що оскаржується.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено клопотання особи, яка подає скаргу.
З прохальної частини касаційної скарга вбачається, що заявник просить скасувати, зокрема, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті     353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Разом з тим ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 02 листопада 2022 року не була предметом перегляду по суті 
в апеляційному порядку.
За таких обставин позивачу необхідно уточнити вимоги прохальної частини касаційної скарги та викласти їх відповідно до статті 409 ЦПК України, 
зазначити, зокрема, яке саме судове рішення є предметом касаційного оскарження.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
Проте  ОСОБА_1 у порушення вимог пункту 1 частини четвертої 
статті 392 ЦПК України не додав до касаційної скарги її копії та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 необхідно надати до суду касаційної інстанції виправлену касаційну скаргу, яка за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 392 ЦПК України, а також її копії та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала. За частиною першою 
статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог цього Кодексу щодо форми і змісту, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Отже, касаційну скаргу необхідно залишити без руху з наданням можливості усунути вищевказані недоліки.
Суд роз`яснює, що якщо заявник не усуне недоліки касаційної скарги 
у строк, встановлений судом, скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику (частина третя статті 185 ЦПК України).
На підставі наведеного, керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,
У х в а л и в:
Залишити без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 
2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду у складі від 20 грудня 2022 року, надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                            В. М. Ігнатенко