ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 січня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/528/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.
суддів: Поліщук Л.В., Разюк Г.П.          

секретар судового засідання Арустамян К.А.

представники сторін у судове засідання не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022, суддя суду першої інстанції Шаратов Ю.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 07.10.2022
по справі №916/528/22
за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до відповідача Українського Державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» 
про визнання недійсним Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.
Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Українського Державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про визнання недійсним Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Суд першої інстанції виходив з того, що УДП «Укрінтеравтосервіс» надало суду оригінал Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37. При цьому, Позивачем не спростовано належними і допустимими доказами справжність підпису заступника директора департаменту – начальника управління орендних відносин та відчуження комунального майна департаменту комунальної власності Одеської міської ради Радіонова В.М., а також відбитку печатки Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, що проставлені на Додатковому договорі від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37. А відсутність Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 в орендній справі не може бути підставою для визнання його недійсним.
Також суд першої інстанції вказав, що не є підставою визначеною законом для визнання недійсним Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 наявність іншого укладеного між сторонами Додаткового договору № 9 датованого 12.09.2018, що свідчить лише про збіг нумерації різних договорів.
Окрім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги довід Позивача про неможливість укладення Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 про встановлення нового строку дії договору оренди через те, що не сплинув строк, який був попередньо встановлений Додатковим договором від 20.04.2018 № 8. Адже, відповідно до статті 6, частини першої статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі №916/528/22. 
Апелянт вказав, що продовження Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 повинно відбуватись відповідно до норм статті 18, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX, введеного в дію 01.02.2020, і пункту 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, якими встановлено, що реалізація переважного права добросовісного орендаря на продовження договору оренди на новий строк здійснюється за результатами проведення аукціону, але за умови подання ним відповідної заяви орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.
Апелянт наголошує, що Додатковий договір від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 ним, як уповноваженим органом в сфері оренди об`єктів нерухомого майна комунальної власності Територіальної громади м. Одеси, ніколи не укладався та відсутній у матеріалах орендної справи.   
Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що станом на 22.10.2019 строк дії Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 було встановлено Додатковим договором від 20.04.2018 № 8, а саме, до 20.03.2021, який не сплинув. Отже, за твердженням Позивача, додатковий договір про встановлення нового строку дії не міг бути укладений.  
Апелянт також вказав, що умовами Додаткового договору № 9 від 22.10.2019 (наданого Відповідачем) сторони не могли продовжити строк дії договору оренди до 22.09.2022, оскільки з урахуванням терміну дії договору встановленого Додатковим погодженням № 8 Договір оренди слід було б вважати таким що укладений на 4 роки 5 місяців та 2 дні, а отже Додатковий договір № 9 наданий відповідачем підлягав би обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі № 916/528/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
03.01.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від УДП «Укрінтеравтосервіс» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відповідач зазначає, що як Договір оренди нежитлового приміщення №56/37 від 11.12.2003 так і Додатковий договір № 9 від 22.10.2019 було укладено під час дії Закону № 2269- ХІІ, нормами якого і слід керуватися у даному випадку, тому посилання Апелянта на порушення порядку продовження договорів оренди встановленого Законом № 157-ІХ - є безпідставними та необгрунтованими.
Відповідач вказав, що оригінал Додаткового договору № 9 від 22.10.2019 оглядався Господарським судом Одеської області у судовому засіданні та надавався для ознайомлення представнику Департамент комунальної власності Одеської міської ради. В свою чергу Апелянт жодним чином не зазначає, що Додатковий договір № 9 від 22.10.2019 був укладений неуповноваженою особою чи з перевищенням повноважень, а отже не заперечує, що підписант Радіонов В.М. на день укладення Додаткового договору працював у Департаменті комунальної власності Одеської міської ради та мав всі повноваження та права на підписання такого. Відсутність ж Додаткового договору № 9 від 22.10.2019 року в орендній справі є недоліком роботи Апелянта та не може слугувати визнання його недійсним.
На думку відповідача, твердження апелянта про неможливість продовження строку оренди до спливу попереднього є безпідставними та необґрунтованими, адже жодним законодавчим актом не передбачено часової межі укладення угоди до основного договору про продовження строку дії договору чи окремо строку оренди.
Окрім того, відповідач зазначив, що твердження позивача про нікчемність Додаткового договору № 9 від 22.10.2019 - є безпідставними та необґрунтованими, оскільки термін дії Договору оренди № 56/37 було продовжено на 2 роки 11 місяців, а відповідно такий договір не потребував нотаріального посвідчення.
Керуючись викладеним вище, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 в справі №916/528/22 залишити без змін.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/528/22 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді – Поліщук Л.В., Разюк Г.П., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2022.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/528/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі №916/528/22 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/528/22 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/528/22.
01.12.2022 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшли докази сплати судового збору.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 поновлено Департаменту комунальної власності Одеської міської ради строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі №916/528/22; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі №916/528/22; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 04.01.2022; призначено справу № 916/528/22 до розгляду на 16 січня 2023 року о 12:30; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалася обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.
16.01.2023 представники сторін у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялися належним чином.
Копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2022, якою призначено справу № 916/528/22 до розгляду на 16 січня 2023 року о 12:30, направлялася на адресу сторін у справі та була отримана апелянтом 15.12.2022.
Окрім того, обізнаність відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання підтверджується відзивом на апеляційну скаргу. Відповідач у даному відзиві клопотав розгляд справи проводити без участі УДП «Укрінтеравтосервіс».
Статтею 120 частиною 3, 6, 7 Господарського процесуального кодексу України передбачено наступне:
Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 16.01.2023, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі №916/528/22, до суду не повідомлялося.
Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі №916/528/22 по суті, не дивлячись на відсутність представників учасників по справі, повідомлених про судове засідання належним чином. Відсутність зазначених представників учасників по справі у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя.

Фактичні обставини, встановлені судом.
11.12.2003 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (Орендодавець) і Одеським державним обласним навчально-курсовим комбінатом (Орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 56/37 (далі - Договір від 11.12.2003). (т. 1, а.с. 12-13).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Договору від 11.12.2003 Орендодавець передає,                    а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення першого                   та другого поверхів, загальною площею 510,4 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Дідріхсона, 3, строком до 11.12.2008.
Пунктом 2.2 Договору від 11.12.2003 передбачено, що за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить за першій місяць після підписання договору оренди 1  619,68 грн. без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.
01.07.2007 Додатковим погодженням на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна» від 27.12.2006 № 1846, за Договором оренди від 11.12.2003 № 56/37 з 01.07.2007 встановлено орендну плату у розмірі 6  809,56 грн., в тому числі ПДВ. (т. 1, а.с. 14).
30.10.2008 Додатковим погодженням продовжено строк дії Договору від 11.12.2003  до 30.04.2009. (т. 1, а.с. 15).
30.12.2008 Додатковим погодженням продовжено строк дії Договору від 11.12.2003  до 29.12.2011, а також з 30.12.2008 встановлено орендну плату у розмірі 22 502,39 грн.,                  в тому числі ПДВ. (т. 1, а.с. 16).
12.01.2012 Додатковим погодженням змінено у тексті Договору від 11.12.2003 назву Орендодавця на «Департамент комунальної власності Одеської міської ради», продовжено строк дії договору до 31.12.2014, а також з 12.01.2012 встановлено орендну плату у розмірі  18   713,05 грн., в тому числі ПДВ. (т. 1, а.с. 17).
10.02.2014 Додатковим договором № 5 в преамбулі та розділі 9 «Юридичні адреси сторін» Договору від 11.12.2003 назву Орендаря змінено на «Українське Державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в особі директора філії «Одеський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» Тарасюка М.К.». А також внесено зміни            до пунктів 4.1, 4.2 Договору від 11.12.2003. (т.1, а.с. 18).
01.12.2014 Додатковим договором № 6 продовжено строк дії Договору від 11.12.2003 до 30.11.2017, а також з 01.12.2014 встановлено орендну плату у розмірі 21 429,55 грн., в тому числі ПДВ. (т. 1, а.с. 19).
01.12.2014 Додатковим договором № 7 внесено зміни до пунктів 4.2, 5.6 Договору               від 11.12.2003. (т.1, а.с. 20).
20.04.2018 Додатковим договором № 8 продовжено строк дії Договору                              від 11.12.2003 до 20.03.2021, а також з 20.04.2014 встановлено орендну плату у розмірі                38 150,00 грн., в тому числі ПДВ. (т. 1, а.с. 21).
12.09.2018 комісією у складі начальника орендного відділу Лисак С.У.,              заступника начальника орендного відділу Зубатенко І.М., т.в.о. директора філії УДП «Укрінтеравтосервіс» Афанасенко І.М. складено Акт прийому-передачі частини нежитлового приміщення за договором оренди № 56/37 від 11 грудня 2003 року. Згідно із цим актом, Орендодавцю передана частина приміщень першого поверху, загальною площею 240,8 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Дідріхсона, 3, за погодженням сторін на підставі відмовного листа Орендаря вх. № 01-14/3574 від 12.09.2018. (т. 1, а.с. 24).
12.09.2018 Додатковим договором № 9 викладено в новій редакції пункт 1.1 Договору від 11.12.2003, а саме: « 1.1. Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування частину нежитлових приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 324,7 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Дідріхсона, 3.». А також з 12.09.2018 встановлено орендну плату у розмірі 18  272,46 грн., крім того ПДВ 20 % -   3  654,49 грн., а всього 21 926,95 грн. (т.1, а.с. 22).
У матеріалах справи наявна копія Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від « 11» грудня 2003 року № 56/37. (т. 1, а.с. 23). 
У преамбулі Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 зазначено, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 26302595), місцезнаходження: м. Одеса, вул. Артилерійська, буд. 1, що діє на підставі Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року, № 2752-VI, зареєстрований Державним реєстратором Виконавчого комітету Одеської міської ради 26.01.2015 року, номер запису 15561050004007861, в особі заступника директора департаменту – начальника управління орендних відносин та відчуження комунального майна департаменту комунальної власності Одеської міської ради Радіонова Володимира Миколайовича, що діє на підставі вищевказаного Положення та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. від 23.03.2019 р.. в реєстрі за № 551, далі «Орендодавець», з однієї сторони, та Українське Державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (ідентифікаційних код юридичної особи 21536845), місцезнаходження: 07262, Київська область, Вишгородський район, село Новосілки, вул. Київська, 50, що діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (бланк серії АООО № 9096710), дата реєстрації та номер запису в ЄДР від 04.04.1994 р. № 1  334  120 0000 000609), та Статуту (зі змінами), затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України, в особі т.в.о.  директора філії УДП «Укрінтеравтосервіс» Дихана Євгена Лукича, що діє на підставі Положення про філію, далі «Орендар», з іншої сторони, уклали даний додатковий договір № 9 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від « 11» грудня 2003 р. № 56/37.    
Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 до Договору від 11.12.2003 внесено зміни, а саме,  пункт 1.2 розділу 1 «Предмет договору» доповнено наступним: « 1.2. Продовжити термін дії цього договору: з « 22» жовтня 2019 року до « 22» вересня 2022 року (до двадцять другого вересня дві тисячі двадцять другого року)».  
У підпункті 1.2 пункту 1 Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 вказано, що на підставі рішення Одеської міської ради від 30.01.2019 року № 4214-VII «Про затвердження Методики розрахунку орендної плати на майно комунальної власності територіальної громади м. Одеси» орендна плата з « 22» жовтня 2019 року розраховується наступним чином: вид діяльності – автошкола; площа – 324,7 кв.м,; ринкова вартість приміщення –  2  484  000,00 грн.; відсоток від ринкової вартості приміщення – 10 %; індекс інфляції з 04.09.2019 р. - 1,004; місячна орендна плата на 01.10.2019 р. – 20  782,80 грн., ПДВ 20 % -           4 156,56 грн., всього – 24  939,36 грн.
Згідно із підпунктом 1.3 пункту 1 Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 викладено в новій редакції перший абзац пункту 2.2 розділу 2 «Порядок розрахунків» Договору                  від 11.12.2003, а саме: « 2.2. За орендоване приміщення Орендар, зобов`язується сплачувати орендну плату з « 22» жовтня 2019 р., що становить 20 782,56 (двадцять тисяч сімсот вісімдесят дві гривні 56 копійок (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць». 
Додатковий договір від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 підписаний заступником директора             ДКВ ОМР – начальником управління орендних відносин та відчуження комунального майна Радіоновим В.М. і т.в.о. директора філії УДП «Укрінтеравтосервіс» Диханом Є.Л., а також скріплений печатками сторін.

Мотивувальна частина.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною другою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Щодо доводу ДКВ ОМР про те, що Додатковий договір від 22.10.2019 № 9  ним ніколи не укладався та відсутній у матеріалах орендної справи, колегія суддів зазначає наступне. 
У силу припису частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.
А відтак, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, договір, який не укладено (пункт 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11). 
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від  23.10.2019 у справі №  917/1307/18. 
Частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини другої статті 74 Господарського кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.09.2022 зобов`язано Відповідача надати оригінал Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37.
На виконання ухвали від 07.09.2022 УДП «Укрінтеравтосервіс» надано до суду першої інстанції оригінал Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37, який було досліджено судом та виготовлено копію з оригіналу цього документу, яку завірив власним підписом суддя Шаратов Ю.В. та яка міститься у матеріалах справи. 
При цьому, Позивачем не спростовано належними і допустимими доказами справжність підпису заступника директора департаменту – начальника управління орендних відносин та відчуження комунального майна департаменту комунальної власності Одеської міської ради Радіонова В.М., а також відбитку печатки Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, що проставлені на Додатковому договорі від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 в орендній справі не може бути підставою для визнання його недійсним.
Також, не є підставою визначеною законом для визнання недійсним Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 наявність іншого укладеного між сторонами Додаткового договору № 9 датованого 12.09.2018, що свідчить лише про збіг нумерації різних договорів.               
Колегія суддів також не приймає до уваги посилання апелянта на неможливість укладення Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 про встановлення нового строку дії договору оренди через те, що не сплинув строк, який був попередньо встановлений Додатковим договором від 20.04.2018 № 8. Адже, відповідно до статті 6, частини першої статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Тобто, керуючись принципом свободи договору, сторони, станом на 22.10.2019,  мали право на визначення нових умов Договору від 11.12.2003 щодо строку його дії у будь-який час, зокрема, до моменту спливу строку, що раніше був встановлений Додатковим договором від 20.04.2018 № 8. При цьому, на момент підписання  Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 законодавством не було встановлено жодних часових обмежень щодо укладення таких договорів. 
Суд першої інстанції також вірно відхилив посилання позивача щодо невідповідності ставки орендної плати визначеної Додатковим договором від 22.10.2019 № 9 її розміру вказаному у Розрахунку від 02.06.2022 за період з 01.04.2018 по 20.03.2022, оскільки така розбіжність не є підставою визначеною законом для визнання правочину недійсним, а свідчить про неврахування умов Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 фінансовим відділом ДКВ ОМР під час складання Розрахунку заборгованості від 02.06.2022.
Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на те, що продовження Договору від 11.12.2003 повинно відбуватись відповідно до норм статті 18, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX і пункту 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України                             від 03.06.2020 № 483, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX, продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 9, 10 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX, після отримання заяви орендаря про продовження договору, який підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, орендодавець (або представницький орган місцевого самоврядування чи визначені ним органи) згідно з Порядком передачі майна в оренду приймає одне з таких рішень:  про оголошення аукціону, за результатами якого чинний договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем; про відмову у продовженні договору з підстав, передбачених статтею 19 цього Закону. Зміст оголошення, особливості проведення аукціону на продовження договору оренди, порядок компенсації вартості невід`ємних поліпшень та застосування переважного права чинного орендаря на продовження договору оренди в ході аукціону визначаються Порядком передачі майна в оренду.
Пунктом 1 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX встановлено, що цей  закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 лютого 2020 року, крім окремих визначених в ньому положень.
Пунктом 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, передбачено, що орендар, що має намір продовжити договір оренди, що підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та повідомляє про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна. Заява подається шляхом заповнення електронної форми через особистий кабінет в електронній торговій системі.
Відповідно до пункту 149 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, чинний орендар має переважне право на продовження договору оренди в ході аукціону на продовження договору оренди за умови, що він бере участь в такому аукціоні та зробив закриту цінову пропозицію, яка є не меншою, ніж розмір стартової орендної плати. У випадках, передбачених пунктом 152 цього Порядку, чинний орендар втрачає своє переважне право на продовження договору оренди.
Отже, з набранням чинності Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX змінено порядок реалізації переважного права добросовісного орендаря на продовження договору оренди на новий строк, що раніше було врегульовано частиною третьою статті 17 Закону України від 10.04.1992 № 157-ІХ, і встановлено, що реалізація такого права здійснюється за результатами проведення аукціону.
Однак, згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX, договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.
Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.
Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до позиції, викладеної у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. 
Відповідно до висновку, викладеному у пункті 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 № 1-рп/99, згідно із якими, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
При цьому, перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
А у даному випадку, нормами пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX встановлено перехідний період для договорів оренди державного та комунального майна, які продовжують діяти до закінчення строку на який вони були укладені на підставі Закону України від 10.04.1992 № 2269-XII.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дія норм частини першої статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX щодо порядку продовження договорів оренди не розповсюджується на укладений до набрання ними чинності Додатковий договір від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37.
Посилання апелянта на те, що Додатковий договір № 9 від 22.10.2019 є нікчемним, також не приймається колегією суддів до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 793 ЦК України, в редакції станом на 22.10.2019, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
Під час укладення договору сторони є вільними у виборі умов договору, на власний розсуд та за взаємною згодою визначають умови, порядок розрахунків і платежів, строку його дії.
Згідно зі ст. 651 ЦК України змінити умови договору зокрема можна за угодою сторін.
Отже, сторони можуть встановлювати/змінювати умови договору до закінчення його дії у будь який час.
Будь-яка додаткова угода за своєю сутністю являє собою окремий договір, предметом якого є внесення змін до основного договору. Отже, сторони вправі врегулювати нею правовідносини, у тому числі питання перебігу строку основного договору чи строку оренди.
Жодним законодавчим актом не передбачено часової межі укладення угоди до основного договору, зокрема і щодо продовження строку дії договору чи окремо строку оренди.
Додатковий договір № 9 було укладено 22 жовтня 2019 року, яким було внесено зміни до Договору оренди нежитлового приміщення № 56/37 від 11.12.2003, зокрема пункт 1.2 розділу 1 «Предмет договору» доповнено наступним: « 1.2 Продовжити термін дії цього договору з 22 жовтня 2019 року до 22 вересня 2022 року».
Отже, термін дії Договору оренди № 56/37 було продовжено на 2 роки 11 місяців, а відповідно такий договір не потребував нотаріального посвідчення.
З огляду на викладене вище, твердження позивача про нікчемність Додаткового договору № 9 від 22.10.2019 - є безпідставними та необгрунтованими.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення  позову.

Інші доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Висновки апеляційного господарського суду.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі №916/528/22 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі №916/528/22 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі №916/528/22 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 по справі №916/528/22 – залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 18.01.2023.

Головуючий                      К.В. Богатир

Судді:                      Л.В. Поліщук

                      Г.П. Разюк