ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" січня 2023 р.                               Справа№ 910/908/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Алданової  С.О.
суддів:            Зубець  Л.П. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
при секретарі судового засідання Алчієвій І.В.
учасники справи у судове засідання не з`явились
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022
та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2022
у справі № 910/908/22 (суддя: Пукас А.Ю.)
за позовом Приватного підприємства «Транс Логістик»
до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»
про стягнення 16 535,12 грн

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»
до Приватного підприємства «Транс Логістик»
про визнання недійсним договору в частині

     ВСТАНОВИВ:
Приватне підприємство «Транс Логістик» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 8 345,05 грн - втрат від інфляції, 2 643,50 грн - 3% річних та 5 546,57 грн - пені у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором добровільного страхування наземного транспорту від 16.07.2019 № 078999/920/190001043.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 910/4296/21 позовні вимоги ПП «Транс Логістик» задоволено та стягнуто з ПрАТ «УПСК» суму страхового відшкодування в розмірі 83 322, 76 грн., яку відповідачем добровільно сплачено 12.01.2022.
Посилаючись на положення пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про страхування», пункт 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), пункту 18.1 Договору, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач просить стягнути інфляційні втрати - 8 345, 05 грн, 3 % річних - 2 643, 50 грн та пеню - 5 546, 57 грн.
Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» звернулось до Господарського суду міста Києва з зустрічним позовом до Приватного підприємства «Транс Логістик» про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 в частині страхування транспортного засобу «SCANIA G400», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Обґрунтовуючи підстави визнання недійсним Договору в частині страхування автомобіля «SCANIA G400», державний номерний знак НОМЕР_1 відповідач (позивач за зустрічним позовом) посилається на невиконання ПП «Транс Логістик» обов`язків, передбачених пунктами 8.3, 9.2.6., 9.2.18 Правил страхування та не складання Акту огляду транспортного засобу, який мав складатися при укладанні Договору, що в свою чергу, свідчить про укладення Договору в частині страхування транспортного засобу «SCANIA G400», реєстраційний номер НОМЕР_1 всупереч Правилам страхування та як наслідок укладення Договору з порушенням вимог статей 6, 16 Закону України «Про страхування».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 у справі № 910/908/22 первісний позов Приватного підприємства «Транс Логістик» задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» інфляційні втрати - 8 345 грн 05 коп, 3 % річних - 2 636 грн 48 коп, пеню - 5 546 грн. 57 коп та судовий збір - 2 479 95 коп. В задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до Приватного підприємства «Транс Логістик» про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 в частині страхування транспортного засобу «SCANIA G400», реєстраційний номер НОМЕР_1 відмовлено.
Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, враховуючи характер правовідносин сторін щодо процедури виплати суми страхового відшкодування, порушення яких відбулося внаслідок зловживання відповідачем своїм правом, як це вже встановлено постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суд у справі № 910/4296/21 від 10.12.2021, дійшов висновку про правомірність вимог позивача про нарахування відповідачу пені за період з 23.12.2020 по 22.06.2021 в розмірі 5 546, 57 грн. Зауважив, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Наголосив, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення з боку позивача умисних дій щодо приховування істотної інформації для оцінки страхового ризику застрахованого транспортного засобу або ж надання їх позивачем не в повному обсязі. Також звернув увагу на відсутність у матеріалах справи доказів звернення ПрАТ «УПСК» до ПП «Транс Логістик» з вимогою надати транспортний засіб «SCANIA G400», державний номерний знак НОМЕР_1 для огляду з метою подальшого складення Акту, а у страхувальника фактично відсутній обов`язок надавати такий Акт огляду самостійно, оскільки останній не значиться в переліку документів згідно з пунктом 8.2. Правил страхування.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 заяву Приватного підприємства «Транс Логістик» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/908/22 задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 995 грн. 75 коп. У задоволенні вимоги про стягнення іншої частини витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 у справі № 910/908/22 скасувати та винести нове рішення, яким відмовити позивачу ПП «Транс Логістик» в задоволенні первісного позову у повному обсязі та задовольнити зустрічний позов ПрАТ «УПСК», договір добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 в частині страхування транспортного засобу «SCANIA G400», реєстраційний номер НОМЕР_1 визнати недійсним.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані рішення суду першої інстанції прийняті з порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права. Так, скаржник вказує на те, що страхувальником не було надано страховику всіх необхідних документів для прийняття рішення про виплату. Зауважує, що прийняття рішення про виплату страхового відшкодування (складення страхового акту) не є тотожнім поняттю здійснення виплати страхового відшкодування. Вказує на невідповідність договору страхування Правилам страхування, що свідчить про наявність правових підстав для визнання такого договру недійсним. Підкреслює, що страхувальник приховав на момент укладення договору страхування всієї інформації, пов`язаної з об`єктом страхування та необхідної для оцінки ризику. Зазначає, що сума стягнутих судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною із ціною позову та складністю справи. 
Також в апеляційній скарзі скаржник просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 у справі № 910/908/22.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2022, апеляційну скаргу у справі № 910/908/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Зубець Л.П., Пашкіна С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2022 апеляційну скаргу ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 у справі № 910/908/22 було залишено без руху та надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду доказу сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення у сумі 4962,00 грн.
В межах строків встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2022 представником Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» подано заяву про усунення недоліків у справі № 910/908/22, до якої додано платіжне доручення про сплату судового збору № 26345 від 29.08.2022 на суму 4962,00 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 поновлено Приватному акціонерному товариству «Українська пожежно-страхова компанія» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 у справі № 910/908/22; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 у справі № 910/908/22; розгляд апеляційної скарги призначено на 19.09.2022; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/908/22; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 у справі № 910/908/22; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.
19.09.2022 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що відповідач не довів вжиття ним заходів на виконання вимоги Правил страхування щодо обов`язкового огляду транспортного засобу, а невиконання такої вимоги є наслідком цілеспрямованих дій/бездіяльності скаржника. Наголошує, що страхова компанія мала би направити повідомлення про необхідність проходження огляду застрахованого транспортного засобу чи відмовитися від отримання страхових платежів. 
У подальшому розгляд справи відкладався, а склад колегії суддів змінювався.
Представники учасників справи в судове засідання 24.10.2022 не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому законом порядку, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою. 
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Крім того, 26.12.2022 на адресу суду надійшла заява ПП «Транс Логістик» про розгляд справи без участі представника.
За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників учасників справи, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 06.07.2019 між ПрАТ «УПСК» та ПП «Транс Логістик» укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 (далі за текстом - Договір) в редакції Протоколу розбіжностей (Додаток № 2 до Договору).
Згідно з пунктом 1.1. Договору останній укладено відповідно до діючого законодавства України, на умовах «Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного)», затверджених Головою Правління АТ «УПСК» 31.03.2009 та зареєстрованих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 07.05.2009 за реєстраційним № 0690302, зі змінами та доповненнями, що зареєстровані Національною комісією, що здійснює державне регулювання в сфері ринків фінансових послуг за реєстраційним № 0613106 від 16.04.2013 (далі за текстом - Правила страхування).
Предметом Договору є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням визначеним у частині 1 Договору наземним транспортним засобом та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням (пункт 3.1. Договору).
Страховик за Договором здійснює виплату страхового відшкодування, розмір якого визначається відповідно до умов, зазначених в частинах І та ІІ Договору (пункт 3.2. Договору).
Одним із ризиків, які є предметом страхування за Договором, є пошкодження ТЗ або ДО внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (підпункт 4.1.1 пункт 4.1 Договору в редакції протоколу розбіжностей).
Страховик не відшкодовує витрати на усунення пошкоджень транспортного засобу, які мали місце в момент укладення цього Договору та були зазначені в акті огляду (пункт 6.3 Договору).
Підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є, зокрема, відсутність Акту огляду, завіреного підписом та печаткою представника страховика, що засвідчує факт проведення огляду та фотографування ТЗ; дія цього пункту не застосовується по відношенню до ТЗ, що купуються в автосалоні при одночасному виконанні таких умов: ТЗ не експлуатувався раніше; ТЗ не має пошкоджень (підпункт 16.1.11 пункту 16.1 Договору в редакції протоколу розбіжностей).
Відповідно до підпункту 11.1.1 пункту 11 Договору в редакції протоколу розбіжностей страхувальник має право отримати страхове відшкодування при настанні страхового випадку в порядку та на умовах, передбачених договором та згідно з підпунктом 11.2.1 пункту 11.2. Договору Страхувальник зобов`язується при укладанні договору надати достовірну інформацію страховику про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику і надалі інформувати про зміни умов експлуатації, зберігання та інше, що може вплинути на ступінь страхового ризику щодо транспортного засобу.
Відповідно до підпункту 11.4.1. пункту 11.4. Договору зазначено, що страховик зобов`язується ознайомити страхувальника з умовами Договору і Правилами страхування.
Підпунктом 13.1.1 пункту 13 Договору закріплено перелік документів, які страхувальник зобов`язаний надати страховику при настанні страхового випадку за будь-яким ризиком.
Згідно з підпунктом 11.4.11 пункту 11.4 Договору передбачено, що страховик зобов`язаний прийняти рішення про виплату (скласти страховий акт) страхового відшкодування або прийняти рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в термін не пізніше 5 (п`яти) робочих днів від дати отримання страховиком всіх необхідних документів, зазначених в Розділі 13 Частини II цього Договору, що підтверджують факт настання Страхового випадку та розмір збитків.
У разі відмови у виплаті страхового відшкодування - протягом 10 робочих днів з дати прийняття рішення, страховик зобов`язаний письмово повідомити страхувальника з обґрунтуванням причин відмови (підпункт 11.4.10 пункту 11.4 Договору).
Крім того, підпунктом 11.4.11 Договору передбачено обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування (страхової виплати) протягом 14 робочих днів від дати прийняття рішення про виплату страхового відшкодування. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати Страхувальнику пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочки від суми страхового відшкодування за кожний день прострочки.
Згідно з умовами пункту 18.1. Договору сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов`язків за Договором шляхом сплати пені в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу (крім страхового платежу) за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на кінцеву дату такого платежу.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції, Додатком № 56 до Договору додатково застраховано майнові інтереси позивача щодо володіння, користування і розпорядження стосовно 9-ти транспортних засобів, в тому числі щодо транспортного засобу «SCANIA G400», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
14.09.2020 о 10:00 у м. Маріуполь (Донецька обл.), Центральний район, перехрестя вул. Червонофлотська та пр. Миру сталася ДТП: ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Scania G400», державний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом SCHMI SKO 24, державний номер НОМЕР_2 , під час повороту праворуч з крайньої лівої смуги не дотримався інтервалу, здійснив зіткнення з транспортним засобом KIA, державний номер НОМЕР_3 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Відповідно до постанови Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01.10.2020 ДТП сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 вимог п. 13.3 Правил дорожнього руху, якого визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
16.09.2020 ПП «Транс Логістик» звернулося до ПрАТ «УПСК» із заявою-повідомленням (автокаско) про настання події: ДТП, що сталася 14.09.2020 за участі застрахованого транспортного засобу «Scania G400», державний номер НОМЕР_1 .
22.12.2020 листом № 1958 ПрАТ «УПСК» відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування за наслідками ДТП, посилаючись на те, що страхувальник при укладенні Договору страхування не виконав свого обов`язку щодо надання страховику транспортного засобу «Scania G400», державний номер НОМЕР_1 , для огляду та фотографування.
З огляду на відмову відповідача здійснити виплату суми страхового відшкодування позивач звернувся до господарського суду міста Києва з вимогою стягнути суму страхового відшкодування 83 322, 76 грн.
Рішенням господарського суду міста Києва від 04.06.2021 у справі № 910/4296/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2021, відмовлено у задоволенні позову.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/4296/21 від 10.12.2021 рішення господарського суду міста Києва від 04.06.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2021 у справі № 910/4296/21 скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ПП «Транс Логістик» до ПрАТ «УПСК» про стягнення 83 322, 76 грн задоволено та відповідно стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь ПП «Транс Логістик» 83 322, 00 грн.
В пункті 5 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/4296/21 від 10.12.2021 зазначено, що перед Верховним Судом у цій справі постало питання: чи порушив страховик стандарт поведінки добросовісного учасника обороту, якщо він уклав договір страхування, не провівши перед тим обов`язковий відповідно до правил страхування огляд транспортного засобу.
Здійснивши аналіз правовідносин сторін по справі № 910/4296/21, положення частини 2 статті 991, частини 2 статті 26 Закону «Про страхування», Розділ 8 та положення пунктів 9.2.6 та 9.2.18 Правил страхування, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що огляд транспортного засобу та складання відповідного акту огляду обов`язково передує укладенню Договору страхування. Як правильно зазначила Страхова компанія, такі дії мають на меті визначення стану транспортного засобу для наступного встановлення розміру збитків у разі настання страхового випадку та є способом захисту від здійснення необґрунтованих виплат, пов`язаних з пошкодженнями транспортних засобів, що мали місце до укладення Договору. Виконання зазначеної умови укладення Договору страхування не залежить від поведінки лише страховика або страхувальника, натомість є результатом узгоджених дій сторін Договору, а відтак ситуація щодо укладення Договору страхування без попереднього проведення огляду транспортного засобу та складання акту не відповідає принципу добросовісності відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК, а є зловживанням правом з боку страховика, яке спрямоване на завдання шкоди страхувальнику (ст.13 ЦК).
Верховний Суд у справі № 910/4296/21 беручи до уваги доводи скаржника про те, що відмова здійснювати страхове відшкодування взагалі (лише з причини відсутності акту) у цій справі неспівмірна з метою страховика щодо отримання захисту від здійснення необґрунтованих виплат, пов`язаних з пошкодженнями транспортних засобів, що мали місце до укладення Договору страхування. Тому Верховний Суд застосував до спірних правовідносин принцип заборони суперечливої поведінки, який базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, а також статті 13 ЦК про заборону зловживання правами (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 910/4224/21) та відповідно задовольнив позовні вимоги ПП «Транс Логістик».
Як вбачається з платіжного доручення № 22521 та № 22522 від 12.01.2022 ПрАТ «УПСК» здійснило виплату суми страхового відшкодування в зальному розмірі 83 322, 76 грн., при тому, згідно доводів сторін, без примусового порядку виконання судового рішення.
Отже, враховуючи постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/4296/21 від 10.12.2021 та неправомірність відмови відповідача щодо здійснення виплати суми страхового відшкодування в досудовому порядку, позивачем здійснено нарахування:
- пені за період з 23.12.2020 (наступний день від дати листа № 1958 ПрАТ «УПСК» від 22.12.2020 про відмову у виплаті суми страхового відшкодування) по 22.06.2021 в розмірі 5 546, 57 грн.;
- 3 % річних за період з 23.12.2020 по 12.01.2022 на суму 2 643, 50 грн;
- інфляційні втрати з січня 2021-грудень 2021 на суму 8 345, 05 грн.
Вказані вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до статей 11, 13, 14 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 979 ЦК за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Статтею 990 ЦК передбачено умови та порядок здійснення страхової виплати. Так, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.
Частиною 1 статті 991 ЦК та частиною 1 статті 26 Закону «Про страхування» передбачені випадки, коли страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати.
Перелік таких випадків не є виключним, оскільки, як передбачено частиною 2 статті 991 та частиною 2 статті 26 Закону «Про страхування», договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.
Колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 910/4296/21 встановлено неправомірність відмови відповідача щодо здійснення виплати суми страхового відшкодування за Договором, яка зумовлена зловживанням правом страховика щодо укладення Договору страхування без попереднього проведення огляду транспортного засобу та складання Акту, яке спрямоване на завдання шкоди страхувальнику, а сама поведінка ПрАТ «УПСК» суперечить добросовісності, оскільки не виплата страховою компанією суми страхового відшкодування не відповідала попереднім заявам або поведінці сторони.
Як було зазначено вище, ПрАТ «УПСК» 12.01.2022 здійснило виплату суми страхового відшкодування в зальному розмірі 83 322, 76 грн. без примусового порядку виконання судового рішення.
Виходячи з положень статей 610, 611, 612 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, боржник є порушником зобов`язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.
Так, частиною 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;
2) зміна умов зобов`язання;
3) сплата неустойки;
4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Частиною 1 та 3 статті 216 ГК України закріплено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі.
Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3).
Пунктом 36.5. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Сторонами погоджено умови пункту 18.1. Договору, згідно якого сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов`язків за Договором шляхом сплати пені в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу (крім страхового платежу) за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на кінцеву дату такого платежу.
В силу положень частини 6 статті 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Так, згідно частин 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відтак, враховуючи характер правовідносин сторін щодо процедури виплати суми страхового відшкодування, порушення яких відбулося внаслідок зловживання відповідачем своїм правом, як це вже встановлено постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/4296/21 від 10.12.2021, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо правомірності вимог позивача про нарахування відповідачу пені за період з 23.12.2020 по 22.06.2021 в розмірі 5 546, 57 грн.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.
Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Колегія суддів звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.
Таким чином, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем здійснено нарахування 3 % річних за період з 23.12.2020 по 12.01.2022 на суму 2 643, 50 грн та інфляційні втрати з січня 2021-грудень 2021 на суму 8 345, 05 грн.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нарахування позивачем 3 % та інфляційних втрат повинно бути за період з 23.12.2020 по 11.01.2022, а не по 12.01.2022, оскільки 12.01.2022 відповідачем згідно платіжних доручень № 22521 від 12.01.2022 та №22522 від 12.01.2022 сплачено суму заборгованості у вигляді страхового відшкодування, а тому за підрахунками суду сума 3 % річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 2 636, 48грн, а сума інфляційних втрат з січня 2021 по грудень 2021 в розмірі 8 345, 05 грн. обрахована позивачем вірно.
Щодо заявлених ПрАТ «УПСК» вимог за зустрічним позовом про визнання Договору в частині страхування транспортного засобу «SCANIA G400» недійсним, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту.
Під способом захисту цивільного права чи інтересу розуміють визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (аналогічний висновок, викладений у п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, у п. 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.07.2021 у справі № 903/1030/19). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (подібний висновок викладений у п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17).
Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України).
За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України.
Згідно із частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недійсність правочину зумовлена наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач вказує, що внаслідок неправомірних дій Приватного підприємства "Транс Логістик", що виразилось у невиконанні пунктів 8.3, 9.2.6, 9.2.18 Правил страхування - ненадання для огляду транспортного засобу «SCANIA G400», державний номерний знак НОМЕР_1 , не було складено акт огляду, а тому Договір в частині страхування вказаного транспортного засобу є таким, що укладений не у відповідності до зазначених Правил страхування та з порушенням вимог статей 6, 16 Закону України "Про страхування".
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Частиною 3 статті 16 Закону України "Про страхування" визначено, що договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.
У статті 17 Закону України "Про страхування" передбачено, що правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Правила страхування повинні містити, зокрема, порядок укладення договору страхування.
Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 18 Закону України "Про страхування" для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. При укладанні договору страхування страховик має право запросити у страхувальника баланс або довідку про фінансовий стан, підтверджені аудитором (аудиторською фірмою), та інші документи, необхідні для оцінки страховиком страхового ризику. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.
Як вбачається з матеріалів справи, враховуючи положення статті 17 Закону України "Про страхування" Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова компанія", як Страховиком, розроблено Правила страхування і зареєстровано їх в Уповноваженому органі.
У розроблених Страховиком Правилах страхування міститься розділ "8. Порядок укладення договору страхування".
Так, пунктом 8.3 розділу 8 Правил страхування передбачено, що при страхуванні ТЗ, перед укладенням, поновленням чи зміною умов Договору страхування Страхувальник зобов`язаний надати Страховику ТЗ та додаткове обладнання для огляду.
Обов`язок Страхувальника надати Страховику ТЗ для огляду також визначено і у розділі 9 "Права та обов`язки сторін" Правил страхування.
Так, відповідно до пунктів 9.2.6, 9.2.18 Правил страхування при укладанні Договору страхування Страхувальник зобов`язаний забезпечити представнику Страховика можливість огляду ТЗ. Страхувальник зобов`язаний надати транспортний засіб для огляду, проведення розслідування або експертного дослідження Страховику під час укладання Договору страхування, після настання страхового випадку, під час або після закінчення відновлювального ремонту, та в інших випадках на вимогу Страховика протягом дії Договору страхування.
Із викладених положень Правил страхування вбачається обов`язок Страхувальника надати Страховику ТЗ для огляду перед укладенням договору страхування.
У той же час, враховуючи пункт 16.1.11 Договору, підписання акта огляду транспортного засобу залежить від Страховика.
Колегія суддів звертає увагу на те, що Правила страхування не визначають підставою для недійсності Договору ненадання Страхувальником для огляду ТЗ чи не складання Страховиком акта огляду ТЗ.
Дії сторін (надання Страхувальником для огляду ТЗ та складання Страховиком акта огляду ТЗ) передують укладенню Договору. Тому, як вірно вказано судом першої інстанції, невиконання Страхувальником відповідних обов`язків (надання для огляду ТЗ) не породжувало у Страховика обов`язку з укладення Договору.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що матеріали справи не містять, а скаржником не доведено існування обставин неправомірності дій Приватного підприємства "Транс Логістик", що виразились у невиконанні пунктів 8.3, 9.2.6, 9.2.18 Правил страхування - ненадання для огляду транспортного засобу «SCANIA G400», державний номерний знак НОМЕР_1 .
При цьому, сам факт укладення Договору в частині страхування транспортного засобу «SCANIA G400», державний номерний знак НОМЕР_1 , свідчить про зворотнє, оскільки, у разі наявності обставин ненадання Страхувальником для огляду вказаного транспортного засобу, Страховик міг відмовитись від укладення оспорюваного договору.
Місцевим господарським судом вірно зазначено, що ненадання Страхувальником транспортного засобу для огляду, відсутність складеного Страховиком акта огляду, не є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору і не свідчить про те, що в момент його укладання він суперечив нормам Закону України "Про страхування", положенням Цивільного кодексу України та Правилам страхування, які в даному випадку передбачають інші правові наслідки, ніж визнання договору недійсним, зокрема, відмова у сплаті страхової суми.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06.12.2022 у справі № 904/738/22.
Поряд з викаденим судова колегія зауважує, що у даному спорі дії позивача за зустрічним позовом є недобросовісними, з огляду на таке.
Стаття 13 Цивільного кодексу України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.
Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.
За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.
Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.
Семантичне тлумачення терміна "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.
Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.
Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Як було зазначено раніше, Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" добровільно уклало додаток № 56 до спірного Договору в частині страхування транспортного засобу «SCANIA G400», державний номерний знак НОМЕР_1 та приймало страхові платежі, за відсутності складеного Страховиком акта огляду та, як зазначає відповідач за первісним позовом, без надання транспортного засобу для огляду, тобто вчиняло дії направлені на визнання зобов`язань за оспорюваним договором, проте у подальшому (настанні страхового випадку), зайняло протилежну позицію та стало заперечувати дійсність такого правочину.
З огляду на викладене, вбачається, що позивач за зустрічним позовом у спірних правовідносинах діє недобросовісно, порушує основоположні принципи цивільного законодавства та доктрину "venire contra factum proprium" (заборона суперечливої поведінки).
Крім того, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватись питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. При цьому відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 28.11.2019 у справі №918/150/19, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).
Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 викладений висновок про те, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Враховуючи вищевикладене, а саме, недоведеність наявності підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, недоведеність позивачем за зустрічним позовом порушення його прав укладанням оспорюваного правочину та те, що страхова компанія у спірних правовідносинах діє недобросовісно, порушує основоположні принципи цивільного законодавства та доктрину "venire contra factum proprium" (заборона суперечливої поведінки), суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.
Надаючи оцінку доводам апелянта щодо завищеності та непропорційності розміру стягнутих з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. 
Статтею 131-2 Конституції України унормовано, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Згідно ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Правовий аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права. Ціна в договорі про надання правової допомоги є істотною умовою, встановлюється за домовленістю сторін шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.
Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).
На підтвердження витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги позивачем за первісним позовом надано суду договір № 08/02-19/5 про надання правової допомоги від 08.02.2019 (далі за текстом - Договір); довіреність
№ 01/07/2021 від 01.07.2021; Додаткову угоду від 14.01.2022 до Договору; акт здачі-приймання наданих послуг до Договору від 12.07.2022 на суму 10 000, 00 грн (з ПДВ); детальний опис робіт (наданих послуг) до Договору від 12.07.2022; рахунок-фактура № 12/07/22 від 12.07.2022 на суму 10 000, 00 грн (з ПДВ) та платіжне доручення № 25975 від 14.07.2022 на суму 10 000, 00 грн.
З акту здачі-приймання наданих послуг до Договору від 12.07.2022 на суму 10 000, 00 грн (з ПДВ) вбачається, що Адвокатським об`єднанням «Альянс» надано позивачу (клієнту) правничу допомогу на загальну суму 10 000, 00 грн, в тому числі 1 666, 67 грн ПДВ.
Даний акт підписаний сторонами без зауважень та претензій, що в свою чергу підтверджує факт належного надання адвокатом послуг позивачу та виникнення у останнього обов`язку здійснити оплату таких послуг, що відповідно здійснено позивачем згідно платіжного доручення № 25975 від 14.07.2022 на суму 10 000, 00 грн., в призначенні платежу якого зазначено: «за правові послуги, дог № 08/02-19/5 від 08.02.2019 та Допугода б/н від 14.01.2021 по справі № 910/908/22, у т.ч. ПДВ -1 666,67 грн».
Наданий адвокатом детальний опис робіт (наданих послуг) до Договору від 12.07.2022 містить перелік наданих адвокатом видів адвокатських послуг, які продубльовані у акті здачі-приймання наданих послуг до Договору від 12.07.2022.
Також судом встановлено, що пунктом 2 Додаткової угоди від 14.01.2022 до Договору сторонами погоджено орієнтовну вартість послуг Адвокатського об`єднання «Альянс» за Договором в розмірі 10 000, 00 грн (з ПДВ).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів, серед іншого, враховує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Доводи апелянта про завищений та непропорційний розмір витрат на професійну правничу допомогу колегією суддів оцінююються критично, оскільки відповідачем за первісним позовом ні в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції згідно з вимогами ч. 6 ст. 129 ГПК України не доведено неспівмірності розміру судових витрат, про які позивач заявив у даній справі.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем за первісним позовом документи в підтвердження обставин понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката під час розгляду спору в суді першої інстанції є належними і допустимими в розумінні приписів ст. ст. 76, 77 ГПК України, та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, суд апеляційної істанції зазначає, що визначений судом першої інстанції до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи, ціною позову та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення та додаткове рішення суду першої інстанції прийняті з порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 у справі № 910/908/22 відповідають фактичним обставинам справи, не суперечать чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. 
Судові витрати зі сплати судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача за первісним позовом у даній справі).
Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 у справі № 910/908/22 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 у справі № 910/908/22 залишити без змін.
3. Судові витрати, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія».
4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2022 у справі № 910/908/22.
5. Справу № 910/908/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст постанови складено 25.01.2023.

Головуючий суддя                                                            С.О. Алданова 

Судді                                                                                Л.П. Зубець

                                                                                О.М. Гаврилюк