Постанова
Іменем України
 
22 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 279/799/21
провадження № 61-4612св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,  Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач -  ОСОБА_2 ,  	
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 жовтня 2021 року в складі судді Волкової Н. Я. та постанову Житомирського апеляційного суду від  24 лютого 2022 року в складі колегії суддів Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Миніч Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області із позовом до ОСОБА_2 (далі також - відповідач), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, завдану відібранням дитини, у розмірі 1 000 000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували в шлюбі з 27 лютого 2016 року, мають спільну дитину - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак сімейні відносини не склалися та 27 травня 2018 року сторони припинили спільне проживання через неправомірні дії відповідача та його матері. До початку липня 2018 року малолітня дитина проживала з відповідачем, а в подальшому - з позивачем в орендованій квартирі в м. Новоград-Волинський.
01 серпня 2018 року орган опіки та піклування Коростенської міської ради надав висновок про визначення місця проживання дитини з позивачем; позов про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини вирішувався в суді (справа № 279/2471/18).
20 серпня 2018 року відповідач без згоди та відома позивача забрав дитину, на контакт з позивачем не виходив, можливості бачитись з дитиною не надавав, перешкоджав бачитись з дитиною в дитячому закладі, куди дитина була влаштована відповідачем, ізолював дитину від позивача.
З приводу викрадення та вчинення перешкод в побаченнях з дитиною позивач постійно зверталась до органу опіки та піклування, поліції, прокуратури, Житомирської обласної державної адміністрації, Міністерства юстиції України, Уповноваженого з прав дитини, офісу Президента України, які не дали позитивного результату. Не було встановлено, де та з ким перебуває дитина. Намагання позивача хоча б побачити дитину, яка постійно утримувалась в будинку відповідача, були безуспішними. При цьому, відповідач здійснював на позивача психологічний тиск, залякуючи, що вона ніколи не побачить дочку.
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про відібрання дитини, розгляд якого затягувався відповідачем (справа             № 279/3970/18).
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року в справі № 279/2471/18 шлюб між сторонами було розірвано; визначено місце проживання дитини з позивачем. Однак відповідач продовжував чинити перешкоди в побаченнях та спілкуваннях з дитиною, притягувався до адміністративної відповідальності за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо побачень дитини з мамою. Рішення суду в цій справі набрало законної сили 06 серпня 2019 року. Вказане судове рішення відповідачем ігнорувалось, можливості бачитись з дочкою він не давав, дитину не передав позивачу, в примусовому порядку рішення виконано не було.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2019 року в справі № 279/3970/18 в частині відібрання дитини у відповідача було допущено до негайного виконання, відкрито виконавче провадження. Однак добровільно відповідач рішення не виконав, чинив перешкоди його примусовому виконанню, переховував дитину, повідомляв неправдиві дані щодо її місця перебування. Позивач звернулась з заявою щодо умисного невиконання відповідачем судового рішення, за якою було розпочато кримінальне провадження за статтею 382 Кримінального кодексу України (далі - КК України), яке передано на розгляд суду. Незважаючи на вказане, відповідач продовжував переховувати дитину. На час подання позову державними виконавцями за її участі було здійснено більше 20 виїздів за місцем знаходження дитини, які супроводжувались образами з боку відповідача, що впливало на її психологічний стан, спричиняло моральні страждання.
 Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від  11 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди; розподілено судові витрати.
Рішення суду мотивоване тим, що в результаті здійснення відповідачем самочинної зміни місця проживання малолітньої дитини, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача по відношенню до неї та її дочки (розлучення з дитиною всупереч з її бажанням бути з дочкою), у переживаннях за стан своєї малолітньої дочки - стан її здоров`я та розвитку. Враховуючи принципи розумності та справедливості, суд вважав за необхідне стягнути грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 200 000,00 грн.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. 
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 жовтня 2021 року змінено, зменшено суму стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 200 000,00 грн до         100 000,00 грн. У решті рішення суду залишено без змін. Розподілено судові витрати.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про наявність обставин та підстав для стягнення моральної шкоди у зв`язку із самочинною зміною відповідачем місця проживання малолітньої дитини (дочки), яка проживала з позивачем (матір`ю). Разом з тим, визначаючи розмір шкоди, суд першої інстанції хоча і зазначив, що відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, проте не врахував, що позивач в судовому порядку захистила своє порушене право щодо відібрання у відповідача їх спільної дитини та відповідно досягла мети, яку переслідувала - малолітня дочка проживає разом з нею.
З урахуванням даних обставин та вимог розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн буде достатнім для ефективної компенсації завданих відповідачем душевних страждань позивачу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У травні 2022 рокуОСОБА_2 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 жовтня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року.
У касаційній скарзі він просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 жовтня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
 Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 жовтня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року, витребувано справу з суду першої інстанції; зупинено виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2023 року справу призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 жовтня 2021 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року заявник вказує застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року № 482/1460/18. У цій постанові суду касаційної інстанції визнав достатнім розмір грошового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із самочинною зміною місця проживання малолітньої дитини в сумі 5 000,00 грн. Крім того, відповідач вказував, що забравши дитину від позивача він діяв в інтересах дитини, оскільки позивач зловживала алкогольними напоями та не доглядала належним чином за дитиною.
Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Позиція інших учасників
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу, в якій вказувала на безпідставність її доводів, зазначала про законність оскаржуваних рішень. Просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 лютого 2016 року, однак 27 травня 2018 року припинили спільне проживання.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від  13 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 17 грудня 2019 року в справі № 279/2471/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Коростенської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, позовні вимоги задоволено частково.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 27 лютого 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 55. 
Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1
Факт невиконання відповідачем вказаного рішення став підставою реєстрації кримінального провадження №12019060060001206 від 01 жовтня 2019 року за частиною першою статті 382 КК України.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від  26 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 14 травня 2020 року та постановою Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 279/3970/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, про відібрання дитини та її повернення позивачу, позовні вимоги задоволено.
Відібрано у батька ОСОБА_2 малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто дитину її матері ОСОБА_1 за місцем її проживання. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині відібрання дитини у батька. 
Факт невиконання відповідачем цього рішення суду став підставою реєстрації кримінального провадження № 120200600600000010 від 03 січня 2020 року за частиною другою статті 382 КК України.
Висновком органу опіки та піклування Коростенської міської ради Житомирської області, затвердженим рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради від 01 серпня 2018 року за № 344, визнано за доцільне встановити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з матір`ю - ОСОБА_1
20 серпня 2018 року ОСОБА_2 забрав дитину у матері ОСОБА_1 всупереч волі останньої та перешкоджав їй бачитись з нею.
Ці обставини також встановлені при розгляді справи № 279/3970/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, про відібрання дитини та її повернення позивачу.
Малолітня ОСОБА_4 (дочка сторін) проживає разом з позивачем.
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України зазначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), згідно з правилами якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
За пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. 
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ щодо застосування статті 8 Конвенції.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже визначалися у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. 
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.
При цьому, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.
У частині четвертій статті 29 Цивільного кодексуУкраїни визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України).
Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того,              з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України може вирішуватися  органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. 
Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі закону або рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суд від 22 січня 2020 року в справі № 482/1460/18.
У справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 (батько малолітньої дитини) без відома та згоди позивача  ОСОБА_1 (матері малолітньої дитини), з якою на підставі рішення органу опіки і піклування проживала малолітня дитина - дочка ОСОБА_4 , самовільно змінив її місце проживання, таємно від позивача перемістивши її до місця свого проживання.
Вказана обставина також була встановлена в рішеннях судів при розгляді справи № 279/3970/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, про відібрання дитини та її повернення позивачу.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За наведених обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що факт спричинення такими діями відповідача моральної шкоди позивачу є доведеним.
Однак, Верховний Суд не може погодитися із позицією апеляційного суду в частині визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, враховуючи таке.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 18 СК України одним із способів захисту сімейних прав та інтересів, які застосовує суд, є відшкодування моральної шкоди, якщо це передбачено Сімейним кодексом або договором.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
У результаті здійснення відповідачем самочинної зміни місця проживання малолітньої дитини, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача по відношенню до неї та її дочки (розлучення з дитиною всупереч з її бажанням бути з дочкою), у переживаннях за стан своєї малолітньої дочки, стан її здоров`я та розвитку.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 482/1460/18 суд касаційної інстанції погодився із висновками судів, які обґрунтовано стягнули із відповідача, який самочинно змінив місце проживання малолітньої дитини, на користь позивача 5 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, що відповідає вимогам частини другої статті 162 СК України.
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. 
У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.
Особливо примітним і, безперечно, слушним, зважаючи на важливість закріплення однакового розуміння принципів дії механізму захисту особистих немайнових прав потерпілих осіб, є прагнення ЄСПЛ додержуватися послідовної лінії у визначенні розмірів компенсацій, що присуджуються у зв`язку з вчиненням однотипних порушень. Так, у рішенні від 04 квітня 2006 року у справі «Шевченко проти України» ЄСПЛ, «об`єктивно оцінюючи ситуацію, переглянувши присудження компенсацій у подібних справах і з огляду на порушення, що були виявлені у даній справі», присудив заявникові 2 000 євро як компенсацію моральної шкоди.
Таким чином, зважаючи на те, що у справі № 482/1460/18 та у справі, яка переглядається, спірні правовідносини є подібними, зокрема, щодо застосування при їх вирішенні частини другої статті 162 СК України, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн, що відповідає практиці ЄСПЛ щодо додержання послідовної лінії у визначенні розмірів компенсацій, які присуджуються у зв`язку з вчиненням однотипних порушень.
Отже, постанова Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року підлягає зміні шляхом зменшення стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди з 100 000,00 грн до 5 000,00 грн.
Верховний Суд відхиляє як безпідставні та необґрунтовані аргументи касаційної скарги щодо того, що позивач зловживає алкогольними напоями, не здійснює догляд за малолітньої дочкою, а тому відповідач, діючи в інтересах дитини, правомірно відібрав її у позивача та змінив її місце проживання. Належних доказів на підтвердження цих обставин відповідачем до судів не було надано. Натомість, факт самочинної зміни місця проживання дитини достовірно встановлений судами, тому в силу статті 162 СК України відповідач має нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії.
За таким обставин відсутні підстави для повної відмови у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про відшкодування моральної шкоди.
Зазначені у касаційній скарзі інші аргументи, Верховний Суд також вважає необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями відповідача, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами.
Верховним Судом враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Отже, доводи касаційної скарги відповідача частково підтвердилися.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Таким чином, постанова Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року підлягає зміні, шляхом зменшення стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди з 100 000,00 грн до 5 000,00 грн.
За частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, а постанова Житомирського апеляційного суду від 24 лютого  2022 року зміні, шляхом зменшення стягнення з відповідача на користь позивачагрошової компенсації на відшкодування моральної шкоди з 100 000,00 грн до 5 000,00 грн, Верховний Суд поновлює виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року з урахуванням змін, внесених цією постановою.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року змінити.
Зменшити стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди з 100 000,00 грн до 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень).
Поновити виконання постанови Житомирського апеляційного суду від        24 лютого 2022 року з урахуванням змін, внесених цією постановою.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
 
Судді:                                                                                                 В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                            С. О. Карпенко
 
                                                                                                            С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                            В. А. Стрільчук