ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/566/23 Справа № 242/4272/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЧерковаВ.Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року                                 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 червня 2022 року у справі за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», від імені якого виступає ВП «ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Мирноградтепломережа», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надану теплову енергію та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», від імені якого виступає ВП «ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Мирноградтепломережа», про відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и л а:

       У серпні 2021 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» (далі — ОКП «Донецьктеплокомуненерго») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надану теплову енергію, мотивуючи його тим, що відповідачі є споживачами послуг з теплопостачання, які надаються до квартири АДРЕСА_1 .
       Посилаючись на те, що відповідачі свої зобов`язання не виконують, грошові кошти за спожиті послуги не сплачували, за період з 01 січня 2006 року по 30 червня 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 68 230,39 грн., яку позивач просив суд першої інстанції солідарно стягнути на свою користь, разом із нарахованими на суму заборгованості інфляційними втратами в розмірі 23 434,70 грн. та 7 457,56 грн. - 3% річних.
       Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2021 року позов задоволено.
       Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 21 березня  2022 року заочне рішення скасовано.
       Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 20 червня 2022 року позов задоволено частково. Солідарно стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за теплову енергію за період з 01 серпня 2018 року по 30 червня 2021 року в розмірі 31 937,31 грн. Солідарно стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» 3 % річних в розмірі 1 336,23 грн., витрати від інфляційних процесів в розмірі 3 264,44 грн. за період з 01 серпня 2018 року по 30 червня 2021 року. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат. В задоволені зустрічного позову відмовлено.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 червня 2022 року частині стягнення заборгованості та штрафних санкцій в повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що вона не погоджується із розміром заборгованості, зокрема, з тарифами нарахування коштів за спожиті послуги з теплопостачання, діяльність НКРЕКП вважає незаконною. Вказує, що на час дії карантину та воєнного стану нарахування штрафних санкцій на заборгованість за комунальними послугами не здійснюється. Від зустрічного позову відмовляється. 
       Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на обґрунтованість рішення суду першої інстанції
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 99 122,65 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з теплопостачання. (а.с.42-43).
       Згідно технічного паспорту на квартиру, спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.66).
       Загальна площа квартири складає 56,8 м2, житлова — 41,4 м2.
       Згідно розрахунку заборгованості, складеного позивачем, по особовому рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що вартість послуг з теплопостачання нараховується, однак оплачується несвоєчасно та не в повному розмірі, тому з 01 січня 2006 року по 30 червня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 99 122,65 грн. з яких: 68 230,39 грн. - заборгованість за фактично спожиті послуги з теплопостачання, 23 434,70 грн. - інфляційні втрати та 7 457,56 грн. - 3% річних на суму заборгованості.
       Правовідносини сторін виникли на підставі «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», текст якого було розміщено на офіційному сайті ОКП «Донецьктеплокомуненерго», опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» 03 березня 2017 року, у газеті «Родной город» №11 від 17 березня 2017 року (а.с.16).
       Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність письмового договору та тимчасова відсутність споживача у житловому приміщенні не може бути підставою для звільнення споживача від оплати спожитих послуг. Оскільки ОКП «Донецьктеплокомуненерго» до суду з вимогою про захист свого права звернувся 12 серпня 2021 року, а ОСОБА_1 заявила клопотання про застосування строку позовної давності, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01 січня 2006 року по 31 липня 2018 року включно задоволенню не підлягають, у зв`язку із пропуском строків позовної давності. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті справи, з огляду на наступне.
       Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції березня 2020 року).
       Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
       Одним із різновидів комунальних послуг є послуги з постачання теплової енергії та гарячої води (ст.5 Закону №2189-VІІІ).
       Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
       Згідно статей 7, 9 цього ж Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. 
       Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. 
       Статтями 19,25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку. 
       Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
       Таким чином, згідно із зазначеними вимогами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року, справа №463/5736/15-ц).
       При цьому Верховний Суд України в постанові (у справі №6-2951цс15) від 20 квітня 2016 року дійшов такого, що укладення договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплатити надані йому послуги в межах строку позовної давності. 
       Так, статтею 67 ЖК України установлено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
       Згідно зі статтею 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. 
       Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Встановивши, що позивачем надаються послуги з теплопостачання за адресою:  АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв`язку з неналежною сплатою відповідачем грошових коштів за послуги з теплопостачання, сума заборгованості мала бути стягнута з відповідачів на користь позивача.
       В той же час, враховуючи, що відповідачем  ОСОБА_1 було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення заборгованості лише в межах такого строку, тобто з 01 серпня 2018 року по 30 червня 2021 року.
       Щодо доводу апелянта про безпідставність стягнення інфляційних та 3% річних на суму заборгованості у зв`язку із дією карантинних заходів та воєнного стану в країні, колегія суддів зазначає наступне.
       Верховним Судом у постанові від 18 травня 2020 року у справі №176/456/17 (провадження №61-63св18) викладений висновок, згідно якого «Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.
       Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
       Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.
       Суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).
       А в розумінні частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       Таким чином вирішуючи спір в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України, суди повинні виходити із того, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
       Аналогічний висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №922/175/18, де зазначено, що формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні ст.549 цього Кодексу і на ці суми положення Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року не поширюється.
       Щодо нарахувань згідно статті 625 ЦПК у період дії воєнного стану, колегія суддів зазначає наступне.
       Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
       Однак, враховуючи, що зазначена постанова застосовується з 24 лютого 2022 року, а 3% річних, інфляційні нарахування та неустойка нараховані судом до 30 червня 2021 року, доводи апеляційної скарги про безпідставність нарахування цих складових не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.
       Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції та вважає, що на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених у судовому засіданні доказів, суд дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позову ОКП «Донецьктеплокомуненерго») в частині стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги та 3% річних із заборгованої суми. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить, а тому доходить висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.                 
       Керуючись ст.ст.374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

       Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20 червня 2022 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

       Повний текст постанови складено 12 січня 2023 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.