Справа № 463/9948/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/29/23                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Провадження № 22-ц/811/3365/22

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Назар Х.Б.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року та на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником частини двоповерхового житлового будинку по  АДРЕСА_1 , якій присвоєно № 1-Д, площею 148,5 кв.м., що складається із частини будинку на першому поверсі площею 50,3 кв. м., а також усієї частини будинку на другому поверсі площею 79,6 кв.м., а інша частина будинку на першому поверсі площею 58,6 кв.м., якій присвоєно № 1-Г, належить ОСОБА_1 . Стверджує, що рішенням Виконкому Винниківської міської ради від 09.03.1967 року для будівництва та обслуговування будинку відведено земельну ділянку загальною площею 575 кв.м., що включає в себе земельну ділянку безпосередньо під будинком, двір та землю під нежитловими приміщеннями (літня кухня, вбиральня, гараж), якою він та ОСОБА_1 спільно користувалися. Зазначає, що у грудні 2019 року ОСОБА_1 встановила огорожу з металевої сітки, чим обмежила йому доступ до стін будинку, а також склала будівельні матеріали біля стін його частини будинку. Після звернення до Виконкому Винниківської міської ради для притягнення її до адміністративної відповідальності, йому стало відомо, що рішенням Винниківської міської ради № 485 від 31 травня 2012 року «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право на земельну ділянку по АДРЕСА_1 » ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Рішенням Винниківської міської ради № 1287 від 03 липня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » затверджено гр. ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки натурі та передано у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, яка є у її фактичному користуванні, площею 0,0375 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 . Вказує, що вищезазначеними рішеннями Винниківської міської ради передано у власність ОСОБА_1 0,0375 га земельної ділянки, що становить понад 70 % частки ділянки, якою вони спільно користувалися, фактично залишивши йому у користуванні лише 0,0157 га, що становить менше 30 % спільної ділянки, чим йому створено перешкоди у користуванні його майном, оскільки така схема розподілу земельної ділянки унеможливлює доступ до стін його частини будинку на другому поверсі, внаслідок чого він не може здійснювати догляд за своєю частиною будинку, робити поточний ремонт, догляд за зовнішніми стінами, вікнами тощо. Крім того, межі земельної ділянки кадастровий номер 4610160300:07:004:0108 не співпадають з межами цієї ділянки у матеріалах технічної документації, а межа А-Б не погоджена ОСОБА_5 , якій належить право власності на земельну ділянку зі сторони межі А-Б. Вважає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди, відтак, оскільки його частка в будинку складає близько 72%, затвердження технічної документації на приватизацію понад 70 % земельної ділянки, якою вони спільно користувалися суперечить ч. 4 ст. 120 ЗК України. 
З наведених підстав просить:
-визнати незаконним та скасувати рішення Винниківської міської ради № 1287 від 03.07.2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 »;
-скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0375 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № 4610160300:07:004:0108.
У січні 2021 року ОСОБА_5 звернулася до суду із самостійними позовними вимогами до Львівської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ЛВ №60059010 їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0614 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , та призначена для обслуговування житлового будинку, а суміжним користувачем межі Д-Е є землекористувач будинку по АДРЕСА_1 , а саме, ОСОБА_1 . Рішенням Винниківської міської ради № 1287 від 03 липня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » затверджено гр. ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки натурі та передано у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, яка є у її фактичному користуванні, площею 0,0375 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 . Стверджує, що рішення про вилучення частини спірної земельної ділянки не приймалися, її державний акт ніким не оспорювався, відсутні рішення про його скасування чи визнання недійсним або незаконним. Зазначає, що межі земельної ділянки кадастровий номер 4610160300:07:004:0108 зі східної сторони накладаються на межі її земельної ділянки. Вказує, що погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність, однак, ОСОБА_1 не погоджувала з нею межі своєї земельної ділянки, а в наявному в матеріалах справи акті встановлення і показ меж земельної ділянки у АДРЕСА_1 від 2011 року межі земельної ділянки А-Б підписані ОСОБА_3 , незважаючи на те, що саме вона є суміжним землекористувачем з цієї сторони, а відтак, саме вона повинна була підписувати такий акт. Вважає, що рішенням Винниківської міської ради № 1287 від 03 липня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » порушено її право на вільне володіння, користування, розпорядження майном, враховуючи, що вона набула у власність земельну ділянку до прийняття вищезазначеного рішення та до державної реєстрації права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, частина якої накладається на її земельну ділянку, за ОСОБА_1 . Наголошує, що безпідставно зменшено площу її земельної ділянки, що позбавляє її можливості погодити технічну документацію щодо визначення меж та розмірів на цю земельну ділянку та здійснити державну реєстрацію права власності. З наведених підстав просить визнати незаконним та скасувати рішення Винниківської міської ради № 1287 від 03.07.2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 ».
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року позов ОСОБА_3 та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення Винниківської міської ради № 1287 від 03.07.2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 ».
Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0375 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № 4610160300:07:004:0108.
Стягнуто з Львівської міської ради, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 по 840,80 грн. з кожного сплаченого судового збору.
Стягнуто з Львівської міської ради, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 по 454 грн. з кожного сплаченого судового збору.
15 листопада 2022 року представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про ухвалення рішення про стягнення судових витрат.
В обґрунтування заяви покликається на те, що відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства. Стверджує, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн., а також на послуги з виготовлення геодезичної зйомки та плану земельної ділянки в розмірі 1919 грн. З наведених підстав просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 13919 грн.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 про розподіл судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з Львівської міської ради, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 по 6959,50 грн. з кожного судових витрат, пов`язаних із розглядом цивільної справи.
В решті вимог заяви відмовлено.
У задоволенні заяви представника третьої особи ОСОБА_6 про розподіл судових витрат відмовлено.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що між сторонами існує спір з приводу конфігурації та розміру земельних ділянок, встановлення меж яких в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), однак, серед переліку документів, які повинні міститися в проектній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (відведення земельної ділянки) відсутні документи, які б вказували на обов`язок погодження меж ділянки із суміжним землекористувачем. Зазначає, що ОСОБА_5 , знаючи, що її чоловіком у 2011 році погоджено межі земельної ділянки, не заперечувала щодо такого погодження, а також щодо розмірів та площ суміжних земельних ділянок. Крім того, підписання акта погодження меж самостійного значення не має, оскільки не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, відтак, непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання незаконним рішення місцевої ради про передач земельної ділянки у власність. Вказує, що розробка технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0614 га, яка належить ОСОБА_5 на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ЛВ №00059010 від 19.02.2002 року, не проводилась, що унеможливлює достовірно визначити дійсні межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_5 , де проходить її межа та чи така порушена через накладення земельних ділянок, а з клопотанням про призначення судової експертизи з питань землеустрою та земельно-технічної експертизи ОСОБА_5 не зверталася. Звертає увагу, що судом першої інстанції не враховано, що площа будинку по АДРЕСА_1 збільшилася внаслідок проведення надбудови та добудови до успадкованої позивачем частини будинку, однак, таке право власності у позивача виникло не в процесі переходу права, а в процесі набуття права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, тому у відповідача право власності на земельну ділянку виникло незалежно від прав на земельну ділянку позивача. Вважає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовними вимогами з пропуском строку позовної давності, оскільки станом на 2002 рік навколо будинковолодіння по АДРЕСА_2 була встановлена огорожа, в тому числі і на межі з земельною ділянкою ОСОБА_5 , відтак, ознайомившись зі змістом акту встановлення і показ меж земельної ділянки у 2011 році позивач та його дружина могли і повинні були свідомо допускати, що відповідачка буде вчиняти дії щодо прийняття відповідних рішень про набуття права власності на земельну ділянку. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 .
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Стверджує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування, а розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат, понесених на правничу допомогу встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Зазначає, що зі змісту договору про надання правничої допомоги від 28 лютого 2022 року, укладеного між позивачем та адвокатом Бенем Б.З., вбачається, що сторони погодили між собою, що належними доказами, які підтверджують обсяг та вартість робіт (послуг) правничої допомоги, є саме детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, однак позивачем не подано такий на підтвердження понесених витрат. Вказує, що розрахунок гонорару від 14 листопада 2022 року не може вважатися належним та допустимим доказом понесених витрат на правничу допомогу в розумінні статтею 77-80 ЦПК України, а інформація, яка міститься в розрахунку гонорару на загальну суму 12 000 гривень не може вважатись самим детальним описом робіт (наданих послуг). Вважає, що виходячи з суті спору, обсяг робіт з надання правничої допомогти фактично зводився до складення тексту позовної заяви, відтак при визначенні суми відшкодування суд мав виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та третьої особи, що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Винниківської міської ради № 1287 від 03.07.2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » відповідачу передано у власність частину земельної ділянки, належної на праві приватної власності особі, яка набула її раніше відповідача, а відтак, порушені права підлягають захисту шляхом визнання незаконним і скасування оскаржуваного рішення Винниківської міської ради та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, площею 0,0375 га, кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, розташовану по АДРЕСА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Стаття 4 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що рішенням виконкому Винниківської міської Ради депутатів трудящих від 09 серпня 1967 року № 26 «Про відвод земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво» ОСОБА_8 відведено земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 575 кв.м.
12 листопада 1976 року на підставі рішення виконкому Винниківської міської Ради депутатів трудящих від 30 жовтня 1976 року № 182 за ОСОБА_8 зареєстровано земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 532 кв.м.
Копією свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Матвіїв Л.І. 15 березня 2002 року, підтверджується, що спадкоємцями 2/3 частин спадкового майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 532 кв.м., є в рівних частинах кожен: його дружина – ОСОБА_9 та його син – ОСОБА_3 .
В подальшому ОСОБА_9 та ОСОБА_3 в рівних частинах кожен успадкували 1/3 частину спадкового майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 532 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Матвіїв Л.І. 19 вересня 2003 року. 
За результатами звернення співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , та ОСОБА_9 до Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про визначення ідеальних долей на будинок, 3/10 частин якого займає ОСОБА_9 , а 7/10 – ОСОБА_3 , надано висновок про визначення ідеальних долей між співвласниками № 51-В від 18 вересня 2003 року. 
Рішенням виконавчого комітету Винниківської міської ради від 21 жовтня 2003 року № 292 «Про затвердження висновку № 51-В Львівського ОДКБТІ та ЕО від 18.09.2003 р. про визначення ідеальних долей між власниками будинковолодіння АДРЕСА_1 та присвоєння поштових адрес розділеним приміщенням» присвоєно приміщенням, які займатиме ОСОБА_9 , а саме, будинку, що складається з двох житлових кімнат житловою площею 29.8 кв.м., загальною площею 58.60 кв.м., поштову адресу: АДРЕСА_1 . 
Присвоєно приміщенням, які займатиме ОСОБА_3 , а саме, будинку, що складається з п`яти житлових кімнат, житловою площею 91,7 кв.м., загальною площею 148,5 кв.м., поштову адресу: АДРЕСА_1 .
На підставі вищезазначеного рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки зареєстровано за ОСОБА_9 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_3 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 та видано свідоцтва про право власності.
12 травня 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_9 передала безоплатно у власність ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1 у усіма прилеглими до нього будівлями та спорудами.
На підставі договору дарування від 12 травня 2011 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 29992947 від 18 травня 2011 року, виданим Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 227853476 від 12 жовтня 2020 року підтверджується, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 148,5 кв.м., житловою площею 91,7 кв.м., що складається з п`яти житлових кімнат та кухні, на підставі свідоцтва про право власності від 03 лютого 2004 року, виданого виконкомом Винниківської міської ради на підставі рішення № 292 від 21 жовтня 2003 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Статтею 118 ЗК України передбачено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Згідно з п. д) ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.
Набуття права користування та права власності на земельну ділянку пов`язане із здійсненням комплексу робіт: проведенням кадастрової зйомки землі з геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає перевірку того, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.
З акту встановлення і показ меж земельної ділянки у АДРЕСА_1 вбачається, що з метою виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку ОСОБА_1 проведено обстеження та виконано обміри межі з сусідніми землекористувачами, користувачами суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено, що підтверджується підписами власників (користувачів) суміжних земельних ділянок: А-Б – ОСОБА_3 , Б-В – ОСОБА_10 , В-Г – ОСОБА_10 , Д-А – ОСОБА_3 . 
Рішенням Винниківської міської ради № 485 від 31 травня 2012 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 » надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 .
Рішенням Винниківської міської ради № 1287 від 03 липня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » затверджено гр. ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, яка є у її фактичному користуванні, площею 0,0375 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 241067291 від 20 січня 2021 року підтверджується, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, площею 0,0375 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вважають, що реєстрація права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, площею 0,0375 га, за ОСОБА_1 порушує їхні права, оскільки рішенням Винниківської міської ради № 1287 від 03 липня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » відповідачу передано у власність земельну ділянку, межі якої накладаються на належні їм суміжні земельні ділянки.
Як вбачається з кадастрового плану земельної ділянки, який є додатком до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4600880272013 від 17 грудня 2013 року межа Д-А земельної ділянки площею 0,0375 га, кадастровий номер 4610160300:07:004:0108 в т. №11-1 не співпадає з межею Д-А цієї земельної ділянки в т. №11-1 в акті встановлення і показ меж земельної ділянки у АДРЕСА_1 , який належить до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, затвердженої оскаржуваним рішенням Винниківської міської ради та переданої у власність ОСОБА_1 .
Така невідповідність межі Д-А в т. №11-1 земельної ділянки площею 0,0375 га, кадастровий номер 4610160300:07:004:0108 в кадастровому плані земельної ділянки та технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, чинить позивачу перешкоди у користуванні його майном, чим порушує його права, які підлягають захисту.
Підписуючи акт встановлення і показ меж земельної ділянки у АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 погодив межі А-Б та Д-А земельної ділянки як власник суміжної земельної ділянки, незважаючи на те, що суміжна земельна ділянка по межі А-Б знаходиться у власності ОСОБА_5 , яка не підписувала акт встановлення і показ меж земельної ділянки у АДРЕСА_1 . 
На підставі рішення виконкому Винниківської міської ради народних депутатів № 262 від 16 жовтня 2001 року ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, площею 0,0614 га, розташовану по АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія ЛВ № 60059010, виданим Винниківською міською радою народних депутатів 19 лютого 2002 року.
Відповідно до ч.1 ст. 126 ЗК України, в редакції, що була чинною на час передачі ОСОБА_5 земельної ділянки у власність, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.
З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року № 3613-VI, яким внесено зміни в ст. 202 ЗК України.
Відповідно до ст. 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.
Рішенням державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № РВ-4601489722020 від 16 квітня 2020 року відмовлено ОСОБА_5 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з розташуванням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
Протоколом проведення перевірки електронного документа № ПП-4601153462020 від 16 квітня 2020 року встановлено перетин земельної ділянки з ділянкою кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, площа яких співпадає на 0.4759%.
Судом встановлено, що земельна ділянка, призначена для обслуговування житлового будинку, площею 0,0614 га, розташована по АДРЕСА_1 , передана у власність ОСОБА_5 значно раніше, ніж земельна ділянка кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, площею 0,0375 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована по АДРЕСА_1 , передана у власність ОСОБА_1 . 
Державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ № 60059010 від 19 лютого 2002 року на момент прийняття рішення Винниківської міської ради № 1287 від 03 липня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » не був скасований, є чинним, а відтак ОСОБА_5 була власником частини земельної ділянки, переданої ОСОБА_1 у приватну власність 
Таким чином, всупереч вимогам ч. 5 ст. 116 ЗК України, Винниківська міська рада розпорядилася частиною земельної ділянки, яка їй не належала та перебувала у власності ОСОБА_5 .
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що рішення Винниківської міської ради № 1287 від 03 липня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » та проведена на його підставі державна реєстрація права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, площею 0,0375 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 порушує право ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке виникло раніше, а відтак, підлягають скасуванню.
Доводи апеляційної скарги про те, що непідписання ОСОБА_5 акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання незаконним рішення міської ради про передачу земельної ділянки у власність відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки підставою для скасування рішення Винниківської міської ради № 1287 від 03 липня 2014 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 » та проведеної на його підставі державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку є накладення частини переданої рішенням земельної ділянки на суміжну земельну ділянку, а не відсутність підпису ОСОБА_5 в акті узгодження меж земельної ділянки.
Покликання апелянта на те, що позовні вимоги позивача та третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору пред`явлені з пропуском строку позовної давності є безпідставними з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що листом виконавчого комітету Винниківської міської ради № 35/04-11/510 від 24 березня 2020 року ОСОБА_3 повідомлено про наявність у ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4610160300:07:004:0108, площею 0,0375 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .
В позовній заяві позивач ОСОБА_3 зазначає, що у грудні 2019 року ним виявлено металеву огорожу, встановлену відповідачем, та складовані будівельні матеріали біля його будинку, які обмежують йому доступ до стін будинку, а відтак, починаючи з грудня 2019 року він міг дізнатися порушення його права.
Відповідно до ст 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Оскільки ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом 19 жовтня 2020 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому позовна заява надіслана на адресу суду, а ОСОБА_5 , звернулася до суду із самостійними позовними вимогами 20 січня 2021 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги на предмет спору, надіслана на адресу суду, тобто, як вимоги позивача, так і третьої особи, яка заявляє самостійні позовні вимоги на предмет спору, пред`явлені в межах трирічного строку позовної давності, з моменту коли вони дізналися або могли дізнатися про порушення їхніх прав, а докази, які б підтверджували, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 дізналися про порушення їхніх прав раніше ніж грудень 2019 року в матеріалах справи відсутні, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги подані в межах строку позовної давності.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Задовольняючи частково заяву представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про стягнення судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позов задоволено повністю, а відтак, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, розподіляються між відповідачами порівну та підлягають стягненню на користь позивача з кожного з відповідачів.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено договір про надання правничої допомоги від 28 лютого 2020 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Львівська адвокатська компанія» в особі Беня Богдана Зіновійовича та ОСОБА_3 , за умовами якого виконавець надає замовнику правову допомогу адвокатами об`єднання з питання представлення інтересів замовника в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі щодо оскарження передачі у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , розрахунок гонорару адвоката та квитанцію до прибуткового касового ордера.
Пунктом 4.1. Договору про надання правничої допомоги від 28 лютого 2020 року передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має відповідати вимогам, визначеним ч. 4 ст. 137 ЦПК України та становить 1000 грн. за 1 годину роботи адвоката. У випадку, якщо судове засідання не відбулося (або тривало менше 1 год.), оплата здійснюється за 1 год. роботи.
З долученого до матеріалів справи розрахунку гонорару вбачається, що надана ОСОБА_3 правнича допомога включала: вивчення документів замовника, усну консультацію, вироблення та погодження із замовником правової позиції (2 год.), підготовку та подання позовної заяви (4 год.), підготовку та подання відповіді на відзив (2 год.), а також участь в чотирьох судових засіданнях, відтак, в загальному адвокатом затрачено 12 годин на надання правничої допомоги, що еквівалентно 12 000 грн.
Квитанцією до прибуткового касового ордеру № 19 від 06 жовтня 2022 року підтверджується, що Адвокатським об`єднанням «Львівська адвокатська компанія» прийнято від ОСОБА_3 12 000 грн. на підставі договору про надання правничої допомоги від 28 лютого 2020 року.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що його позов підлягає задоволенню повністю, такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Враховуючи особливості предмета спору, ціну позову, складність справи та її значення для сторін, час, необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених у розрахунку гонорару адвоката, зважаючи на те, що розмір гонорару адвоката визначений сторонами в договорі про надання правничої допомоги та є фіксованим, а факт понесення таких витрат позивачем підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема, квитанцією до прибуткового касового ордера № 19 від 06 жовтня 2022 року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача з відповідачів 12000 грн. витрат на правничу допомогу.
16 березня 2020 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 укладено договір № 18-20 на виконання проектних і вишукувальних робіт, за умовами якого ОСОБА_3 доручає, а фізична особа-підприємець ОСОБА_11 приймає на себе виконання інженерно-пошукових робіт по проведенню геодезичної зйомки та виготовленню плану земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Пунктом 2.1 договору № 18-20 на виконання проектних і вишукувальних робіт від 16 березня 2020 року передбачено, що сторонами досягнута договірна згода щодо ціни на виконання робіт в розмірі 1900 грн.
Актом виконаних робіт від 03 квітня 2020 року підтверджується, що робота по виконанню інженерно-пошукових робіт по проведенню геодезичної зйомки та виготовленню плану земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , завершена та відповідає вимогам замовника та виконавця, а взаємних претензій по виконаній роботі немає.
За надані послуги з виконання інженерно-пошукових робіт по проведенню геодезичної зйомки та виготовлення плану земельної ділянки ОСОБА_3 сплатив 1900 грн., що підтверджується квитанцією № 25955171 від 16 березня 2020 року (т. 1 а.с. 27 зворот). 
Отже, позивачем понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в розмірі 13919 грн., що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. та витрат, пов`язані із забезпеченням доказів, в розмірі 1900 грн. 
Оскільки позовні вимоги пред`явлено до двох відповідачів, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, стягуються з кожного з відповідачів. 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується, що понесені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 13919 грн. відповідають критеріям їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності зі складністю справи, а тому підлягають стягненню на користь позивача з кожного з відповідачів в розмірі по 6959.50 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що витрати позивача на професійну правничу допомогу є недоведеними у зв`язку з тим, що не надано детального опису робіт (наданих послуг), спростовуються матеріалами справи, оскільки в договорі про надання правничої допомоги від 28 лютого 2020 року сторони визначили фіксований розмір гонорару адвоката, який становить 1000 грн. за годину роботи адвоката, а в розрахунку гонорару адвоката, поданому як окремий документ, зазначено весь обсяг послуг, наданих адвокатом відповідно до умов договору, а також вказано час, затрачений адвокатом на надання кожної послуги, а відтак, розрахунок гонорару фактично містить детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом для надання правничої допомоги, що дозволяє визначити розмір витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Сплативши повністю 12000 грн. за надання правничої допомоги, позивач погодився з тим, що професійна правнича допомога йому надана в повному обсязі та належної якості, що свідчить про доведеність позивачем понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з кожного з відповідачів, зважаючи на те, що суд першої інстанції не знайшов підстав для зменшення розміру таких витрат з врахуванням заперечення представника відповідача щодо розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, що є правом суду відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року та ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 23.03.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк