ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/13558/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Брагіна О.Є.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 січня 2023 року                                                                          м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                               Ганечко О.М.,
суддів                                                                                                        Черпіцької Л.Т.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання протиправними дій та бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
                                          
                                                  В С Т А Н О В И В :
                                                                                                                                         
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання протиправними її дій та бездіяльності щодо нерозгляду клопотання ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача повторно розглянути подане клопотання про надання позивачу дозволу на розроблення проекту із землеустрою відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована біля сформованої ділянки АДРЕСА_1 та знаходиться у розпорядженні відповідача згідно із наданою публічною інформацією Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку.
18.12.2021, позивачем до суду була подана заява про зміну позовних вимог. Позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 12.11.2021 №710-12-2-VIII "Про відмову у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована біля сформованої ділянки АДРЕСА_1   та знаходиться у розпорядженні відповідача та покладення на відповідача обов`язку розглянути повторно подане клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою відведення вищевказаної   земельної ділянки у власність.
            На обґрунтування позовних вимог зазначено, що   ОСОБА_1 було подане   клопотання до Димерської селищної ради Вишгородського райну Київської області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою   відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку; земельна ділянка розташована біля сформованої земельної ділянки під номером АДРЕСА_1   та   знаходиться в розпорядженні відповідача. Натомість, відповідач у наданні дозволу відмовив з мотивів недопустимості передачі у власність землі щодо використання якої, встановлені обмеження відповідним рішенням селищної ради (план зонування     території с. Сухолуччя Вишгородського району Київської області). Вважаючи відмову такою, що порушує право позивача на безоплатне одержання землі у власність, представник позивача звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 р. у задоволенні позовної заяви відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, тому, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апелянт вважає безпідставними та необґрунтованими висновки суду про те, що оскаржуване рішення не створює для позивача негативних наслідків. Також, позивач вважає, що суд першої інстанції мав дослідити та перевірити обставини та підстави, що слугували відповідачу для прийняття рішення від 12.11.2021 №710-12-2-VIII "Про відмову у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована біля сформованої ділянки АДРЕСА_1   та знаходиться у розпорядженні відповідача та покладення на відповідача обов`язку розглянути повторно подане клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою відведення вищевказаної   земельної ділянки у власність.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у письмовому провадженні на 09.11.2022.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2022 призначено справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні на 30.11.2022 о 12:30 год. Продовжено строк розгляду апеляційної скарги.
21.11.2022, під № 51813 до суду від Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області надійшов відзив на апеляційну скаргу.
  21.11.2022, під № 51877 до суду від Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача.
Розгляд апеляційної скарги 30.11.2022, 21.12.2022 було відкладено на 25.01.2023 через неявку сторін у судове засідання.
Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
За матеріалами справи, 28.05.2021 ОСОБА_1 звернувся до голови Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,25 га, в межах Димерської селищної ради в порядку реалізації права особи на безоплатну приватизацію землі. Спірна земельна ділянка розташована біля ділянки з номером АДРЕСА_1 та перебуває у розпорядженні Димерської селищної ради.
12.11.2021, Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області на 2 засіданні 12 сесії ради VIII скликання прийняла рішення № 710-12-2-VIII про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки у власність в порядку безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності з підстав невідповідності бажаного місця розташування спірної ділянки вимогам містобудівної документації населеного пункту - плану зонування території с. Сухолуччя Вишгородського району Київської області. Відповідач при цьому повідомив ОСОБА_1 , що це не позбавляє його права   повторного звернення на одержання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання   земельної ділянки у власність в межах розмірів, передбачених відповідним планом зонування теритрорії села Сухолуччя.
Наведене і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що ненадання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк, не перешкоджає розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розробку такого проекту самостійно.  За висновками суду першої інстанції, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність (правовий висновок Верховного Суду постанова від 31.01.2018 у справі № 814/741/16, постанова від 14.03.2018   справа № 804/3703/16). Закон не забороняє діяти так само і у разі прийняття відповідним органом у належній формі рішення про відмову у наданні дозволу з підстав, які особа вважає незаконними. Надання дозволу не гарантує особі прийняття відповідним органом рішення про надання земельної ділянки у власність. Дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є лише стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність. Законний інтерес особи полягає не в отриманні дозволу, а в отриманні земельної ділянки у власність. Відтак, в судовому порядку підлягає захисту саме право на отримання земельної ділянки у власність. ЗК України не передбачає можливості оскарження відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Оскільки протиправна бездіяльність у вигляді ненадання дозволу на розроблення проекту землустрою не перешкоджає у його розробці то, на переконання суду, і протиправне рішення у вигляді незаконної відмови у наданні дозволу, теж не може  утоврювати такої перешкоди. Аналогічний висновок застосування наведених норм матеріального права сформульовано й у постанові Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі № 818/1010/17, від якого суд, що розглядає справу, не може відступити в силу ст. 242 КАСУ. Оспорюваним рішенням відповідача від 12.11.2021 про відмову    ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення /виготовлення проекту землеустрою, не порушено прав та інтересів заявника, оскільки за своєю правовою природою воно не породжує виникнення у особи, якій надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки права власності на таку ділянку, а зазначений дозвіл є всього лише наслідком виконання дотримання особою порядку звернення за таким дозволом.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Спеціальним законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від     25 жовтня 2001 року № 2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.   
Пунктом "б" частини першої статті 81 ЗК України, встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до частин першої - третьої статті 116 ЗК України, громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.   Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом,- (п. в ч. 3 ст. 116 ЗК України).   
На підставі ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність.           
У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовані розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.
За змістом ч. 7 статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо вп
Положеннями ч. 9 ст. 118 ЗК України, передбачено, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Частинами десятою та одинадцятою статті 118 ЗК України, встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. 
У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Тобто, як правильно виснував суду першої інстанції, відповідно до статті 118 ЗК України, порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії:          1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Проте, колегія суддів вважає помилковим та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваним рішенням відповідача від 12.11.2021 про відмову    ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення /виготовлення проекту землеустрою, не порушено прав та інтересів заявника, оскільки за своєю правовою природою воно не породжує виникнення у особи, якій надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки права власності на таку ділянку, а зазначений дозвіл є всього лише наслідком виконання дотримання особою порядку звернення за таким дозволом, позаяк відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, фактично, створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу, а тому, може бути предметом судового оскарження. У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень.
Такого правового висновку у подібних правовідносинах дійшла Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в складі  Верховного Суду у постанові від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а, відступивши від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі           № 804/3703/16, який було враховано судом першої інстанції.
Слід наголосити на тому, що частиною сьомою статті 118 ЗК України, визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Аналізуючи оскаржене рішення відповідача, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Зокрема, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) (заява №37801/97, пункт 36), вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України", Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: взяти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Виходячи з наведених норм, у взаємозв`язку з обставинами справи та висновками Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, суд вважає, що в оскаржуваному рішенні про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою повинні були бути наведені конкретні мотиви відмови із посиланням на конкретні норми містобудівної документації, зокрема, плану зонування території села Сухолуччя Вишгородського району Київської області (у даному випадку).
Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з відповідним клопотанням у порядку  статті 118 ЗК України, за результатами розгляду якого, у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,25 га в селі Сухолуччя Вишгородського району Київської області було відмовлено у зв`язку з невідповідністю бажаного місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації населеного пункту  плану зонування території села Сухолуччя Вишгородського району Київської області.
Разом з тим, колегія суддів констатує, що відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено, у чому саме полягає невідповідність місця розташування обраної позивачем земельної ділянки вимогам плану зонування території села Сухолуччя Вишгородського району Київської області.
У свою чергу, відповідно до пункту 9 частини першої  статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"  від 17.02.2011№ 3038-VI, план зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.
Відповідно до  статті 18 Закону,  план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.
План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.
План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.
Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон;                     5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів; 8) відображення обмежень (у тому числі меж) використання при аеродромної території, встановлених відповідно до  Повітряного кодексу України.
Параметри використання території та будівель, запропонованих для розташування у межах декількох земельних ділянок або окремої земельної ділянки, зокрема функціональне призначення, граничні поверховість та площа забудови, можливе розміщення на ділянці, є обов`язковими для врахування під час зонування відповідної території.
Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності іншим положенням генерального плану населеного пункту, комплексного плану (за наявності). Такі зміни розробляються, узгоджуються та затверджуються в порядку, визначеному цим  Законом  для розроблення, узгодження та затвердження комплексного плану, генерального плану населеного пункту.
За порушення вимог, встановлених планом зонування території, фізичні та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.
Таким чином, колегія суддів констатує, що оскільки оскаржуване рішення містить лише загальні посилання на норми  Земельного Кодексу України, без конкретизації (опису, в чому саме полягає невідповідність), в якій саме частині плану зонування території села Сухолуччя Вишгородського району Київської області полягає невідповідність місця розташування обраної позивачем земельної ділянки, то встановити дійсну підставу відмови неможливо.
З даного приводу, колегія суддів  також зазначає, що відповідно до частини другої  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
У свою чергу, відповідно до положень  статей 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України, докази маються бути належними, допустимими, достовірними та достатніми для встановлення дійсних обставин справи. Окрім того, відповідно до частини четвертої  статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України,  подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
У взаємозв`язку з наведеним, керуючись  статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, об`єктивно дослідивши та оцінивши докази, які є у справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач документально не підтвердив обставин невідповідності місця розташування обраної позивачем земельної ділянки вимогам плану зонування території села Сухолуччя Вишгородського району Київської області.
З огляду на наведені обставини та норми діючого законодавства, суд дійшов висновку, що приймаючи спірне рішення, відповідач не дотримався вимог  ЗК України  та необґрунтовано відмовив позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у зв`язку з чим, спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
У свою чергу, як вже зазначалося, умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (обґрунтовано відмовити).
При цьому, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені  законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому  законом  порядку.
Разом з тим, здійснювати перевірку наявності чи відсутності наведених підстав, а також приймати рішення щодо надання/не надання дозволу наділений виключно відповідач.
У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої  статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі  статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 10000 грн., представником позивача надано суду договір про надання правничої допомоги від, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих правничих послуг), попередній розрахунок, витяг з договору про надання правничої допомоги. (а.с. 19-29)
Разом з тим, ні договір про надання правничої допомоги,ні акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих правничих послуг) № 01, не містять посилання на адміністративну справу в межах якої заявлені витрати до відшкодування. Окрім того, представником позивача не надано суду будь-яких належних платіжних документів на підтвердження виконання вимог пунктів 4.4. та 4.5. договору.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що представником позивача не доведено обставин понесення позивачем витрат на правничу допомогу у даній справі на загальну суму 10 000,00 грн.  
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до  статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України,  розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього  Кодексу, в межах позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції, у відповідності до ст. 317 КАС України, підлягає скасуванню, у зв`язку з порушенням норм матеріального права.
Крім того, згідно норм ч. 1 ст. 139 КАС України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4540 грн. за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.  
Керуючись ст. ст. 139, 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 р. - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання протиправними дій та бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії  - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 12.11.2021 № 710-12-2-VIII "Про відмову у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована біля сформованої ділянки АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Димерську селищну раду Вишгородського району Київської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована біля сформованої ділянки АДРЕСА_1 у власність.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4540,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот сорок гривень 06 коп.).

У задоволенні клопотання позивача про відшкодування судових витрат з надання професійної правничої допомоги відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                                       О.М. Ганечко 

        Судді                                                                                                               Л.Т. Черпіцька

                                                                                                      Я.М. Василенко