УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2023 року
м. Київ
справа № 525/897/19
провадження № 51-746ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 вересня 2019 року й ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 червня 2022 року щодо нього,
встановив:
За вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 вересня 2019 року 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз - вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 13 січня 2014 року за 
ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК),
засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, за ч. 2 ст. 185 - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а на підставі
ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 9 червня 2022 року вирок місцевого суду залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.  
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 
17 травня 2018 року близько 18:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на подвір`ї домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , під час спілкування з ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, завдав потерпілому не менше п`яти ударів руками та ногами в різні частини тіла.
Продовжуючи свої протиправні дії, 18 травня 2018 року, близько 08:00, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у приміщенні літньої кухні за вищевказаною адресою під час спілкування з ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, завдав йому не менше шести ударів руками в обличчя.
Указаними діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння. 
Крім цього, діючи повторно, у кінці травня 2019 року, точної дати та часу не встановлено, ОСОБА_4 ,. перебуваючи у спальній кімнаті квартири за адресою: 
АДРЕСА_3 , належної ОСОБА_6 , де тимчасово проживав з останнім, скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, таємно викрав пилосос марки «Vico VC-1610» вартістю 500 грн, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх доводів указує, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими, невмотивованими, а його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, не доведено. Зазначає, що висновки суду ґрунтуються на недопустимих та суперечливих доказах. Наголошує, що свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не було допитано у суді першої інстанції, а тому суд не повинен був посилатися на їх показання, як на доказ для підтвердження його винуватості. Зауважує, що не було проведено перехресного допиту між ним та цими свідками. На переконання засудженого, слідчий експеримент також слід визнати недопустимим доказом, оскільки його було проведено не на місці події. Стверджує, що на досудовому слідстві було порушено право на захист через несвоєчасне забезпечення його захисником. Вважає, що апеляційний суд порушив положення ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки повторно не дослідив обставин кримінального провадження.
Обставини вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, засудженим не оспорюються.
Перевіривши касаційну скаргу засудженого в частині доводів щодо його невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,
а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин
і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Зокрема, вказані обставини належать до предмету перевірки суду апеляційної інстанції, який відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК перевіряє їх в межах вимог апеляційних скарг.
Як убачається з копій оскаржуваних судових рішень, суд апеляційної інстанції, відповідно до приписів ст. 419 КПК, з дотриманням положень ст. 404 КПК, дослідив доводи, які стосується невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і дійшов до обґрунтованого висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, підтверджується об`єктивно дослідженими доказами.
Насамперед, незважаючи на часткове визнання ОСОБА_4 своєї вини у пред`явленому обвинуваченні, вина засудженого у вчиненні цього злочину встановлена місцевим судом на підставі показань потерпілої, свідка та інших доказів. 
Так, в основу вироку суд обґрунтовано поклав показання потерпілої ОСОБА_10 , яка показала суду, що 21 травня 2018 року їй повідомили про побиття сина, якого вона знайшла в літній кухні на території домоволодіння ОСОБА_7 ( АДРЕСА_2 ). Він лежав на підлозі без свідомості і був увесь чорний від побоїв. ОСОБА_7 розповів їй про те, що ОСОБА_4 хотів зґвалтувати її сина, але оскільки він чинив опір, ОСОБА_4 почав хапати його за груди, бити головою об підлогу, повністю вибив йому передні зуби. Потерпіла також зазначила, що показання ОСОБА_7 підтвердив ОСОБА_8 і при цьому додав, що ОСОБА_4 душив її сина, а також завдав не менше п`яти-шести ударів по голові, від яких він неодноразово падав. 
Ці показання є послідовними і повністю узгоджуються з іншими доказами, зокрема: заявою потерпілого про вчинений щодо нього злочин; заявою ОСОБА_7 про надання працівникам поліції згоди на огляд належного йому домоволодіння на 
АДРЕСА_2 ; протоколом огляду місця події з фототаблицею до нього, згідно з яким на території домоволодіння 
ОСОБА_7 у приміщенні літньої кухні було виявлено потерпілого ОСОБА_5 ; протоколом проведення слідчого експерименту за участю засудженого ОСОБА_4 з відеозаписом до протоколу, відповідно до якого засуджений у присутності понятих та захисника детально розповів та показав про обставини події і механізм заподіяння ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 . При цьому зазначив, що його протиправні дії щодо потерпілого були припинені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_7 з відеозаписом до протоколу, відповідно до якого свідок у присутності понятих детально розповів та показав про обставини події і механізм заподіяння ОСОБА_4 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 ; висновком судово-медичної експертизи, за даними якої в потерпілого виявлено тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку тяжкого ступеня зі стисненням субдуральної гематоми лівої гемісфери головного мозку та геморагічних забоїв обох гемісфер головного мозку, субарахноїдальнго крововиливу; численні садна та гематоми голови, обличчя й тулуба, обширна гематома на шиї, садна грудей і нижніх кінцівок, які могли утворитися від дії тупих твердих предметів, за ступенем тяжкості у своїй сукупності належать до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент заподіяння. Виявлені в потерпілого тілесні ушкодження, могли утворитися за обставин, указаних в показаннях свідків 
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ; висновком комісійної судово-медичної експертизи потерпілого, проведеної Обласним бюро СМЕ Департаменту охорони здоров`я Полтавської облдержадміністрації, за яким у ОСОБА_5 виявлено закриту тяжку черепно-лицеву травму, перелом правої виличної дуги, зовнішньої стінки правої орбіти, кісток носа, носової перегородки, забій головного мозку тяжкого ступеня з вогнищами контузії в правій та лівій лобних долях, лівій скроневій долі, лівобічну субдуральну гематому, субарахноїдальний крововилив, параорбітальні гематоми, забій м`яких тканин із підшкірним крововиливом правої надбрівної ділянки, численні підшкірні крововиливи й гематоми голови, забій м`яких тканин шиї з підшкірним крововиливом і набряком, численні підшкірні гематоми, садна тулуба, підшкірні гематоми передньої черевної стінки та в ділянці хребта, садна грудної клітки, спини, садна верхніх і нижніх кінцівок. З урахуванням заподіяних потерпілому травм комісія встановила, що тілесні ушкодження 
ОСОБА_5 було заподіяно тупими предметами з обмеженою поверхнею контактування, якими могли бути кисті, стиснені в кулак, ноги людини у взутті та інші предмети з подібними характеристиками. Такі ушкодження на тілі потерпілого могли утворитися за обставин, указаних у матеріалах кримінального провадження, показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не суперечать об`єктивним судово-медичним даним; висновком додаткової комісійної судово-медичної експертизи, згідно з яким у ході слідчого експерименту ОСОБА_4 показав, як і скільки ударів завдав потерпілому та іншими доказами.
Досліджені в судовому засіданні та покладені в основу обвинувального вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх правдивості. Об`єктивних підстав сумніватися у достовірності та допустимості цих доказів, у суду не було.
Апеляційний суд у межах своїх повноважень розглянув апеляційну скаргу засудженого на вирок місцевого суду, на виконання положень ст. 419 цього Кодексу дав в ухвалі вмотивовані відповіді на доводи, наведені у скарзі, урахував усі обставини, які за законом мають правове значення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу й дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого, та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без змін, зазначивши підстави ухвалення такого рішення.
Погоджуючись із висновком місцевого суду, про доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що його зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства.
Доводи ОСОБА_4  про визнання недопустимими доказами показань свідків 
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 та слідчого експерименту із свідком ОСОБА_7 , оскільки його було проведено не на місці події, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, зазначено, що наявний в матеріалах кримінального провадження протокол допиту ОСОБА_7 , як свідка, не було покладено в обґрунтування висновку про доведеність винуватості засудженого, як і не було покладено в основу вироку і показань ОСОБА_8 та ОСОБА_11 . Також, свідків безпосередньо не було допитано в суді першої інстанції, оскільки вони померли. Водночас, місцевий суд послався на протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 .
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. 
Під час слідчого експерименту із свідком вимоги вказаної статті було виконано. 
Так, свідок ОСОБА_7 під час досудового розслідування детально розповів про обставини події і зазначив про кількість та локалізацію заподіяних  ОСОБА_4  потерпілому ОСОБА_5  тілесних ушкоджень. 
Ці показання є логічними, послідовними та повністю узгоджуються з висновками судово-медичних експертиз і з показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яку було допитану в суді першої інстанції і яка пояснила, що після повідомлення їй про вчинення злочину стосовно її сина, вона одразу спілкувалася із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які докладно розповіли їй про обставини побиття ОСОБА_4 її сина.
Протокол слідчого експерименту є самостійним джерелом доказів, і сам по собі той факт, що свідок не був допитаний у суді в зв`язку зі смертю, не тягне за собою недопустимість цього доказу. Так, під час цієї слідчої дії ОСОБА_7 не просто дав показання слідчому, а відтворив обстановку та події злочину, а обставини проведення цієї слідчої дії у даному випадку точного співпадіння щодо місця події не вимагали, оскільки ні дослідів, ні випробувань не проводилось. 
Тому слідчий експеримент за участю цього свідка суд обґрунтовано визнав належним і допустимим доказом, і підстав уважати зазначений протокол слідчої дії недопустимим доказом у суду немає.
Доводи засудженого про те, що було порушено його право на захист через несвоєчасне забезпечення захисником, перевірялися судом апеляційної інстанції, який надав на них переконливу відповідь. 
Зокрема, суд зазначив, що ці твердження засудженого спростовуються матеріалами справи, з якої вбачається, що ОСОБА_4 був забезпечений захисником з того самого моменту, коли з ним почали проводити слідчі дії, також захисник брав участь в усіх судових засіданнях у суді першої інстанції. 
Посилання засудженого в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції порушив засади безпосередності дослідження доказів, є неспроможними.
Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій. Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції у межах своїх повноважень і з дотриманням вимог ст. 404 КПК розглянув апеляційну скаргу засудженого на вирок районного суду, дав в ухвалі вмотивовані відповіді на доводи, наведені в скарзі, урахував усі обставини, які за законом мають правове значення, при цьому не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу й дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого, та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без змін, зазначивши підстави ухвалення такого рішення.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 1 ст. 121 КК відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК належать до тяжких і нетяжких злочинів, конкретні обставини вчення злочинів, кількість та локалізацію ударів, дані про особу винного, негативну характеристику, наслідки його протиправних дій, зокрема те, що потерпілий втратив пам`ять, не може ходити, оскільки його паралізувало, нікого не впізнає, отримав 2 групу інвалідності.
Суд узяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину (за епізодом таємного викрадення чужого майна), та обставини, які обтяжують покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. 
Призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців за висновком місцевого суду є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, що відповідає приписам ст. 65 КПК. 
На думку колегії суддів, підстав уважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість немає, відсутні вони і в касаційній скарзі засудженого.
Крім того у касаційній скарзі засуджений посилається на неповноту і однобічність досудового розслідування та судового розгляду, що з огляду на положення ст. 438 КПК, як вже було зазначено вище, судом не перевіряється.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, які би впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , судами допущено не було.
З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 вересня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 червня 
2022 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                               ОСОБА_3