Справа № 309/2301/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 січня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,
       з участю секретаря Чічкало М.А.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 04 лютого 2022 року (у складі судді Піцура Я.Я.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, - 
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у липні 2021 р. 
       Просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування і розпорядження власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
       На обґрунтування позовних вимог указала, що власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 була її мати ОСОБА_5 , а після її смерті позивач 02.11.2011 р. успадкувала цей будинок. При житті мати дозволила проживати в будинку своєму брату ОСОБА_6 та його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Брат матері – ОСОБА_6 , помер. Після оформлення спадщини вона заявила тітці та її дітям, щоб вони виселилися із належного їй будинку та знялися з реєстраційного обліку, оскільки вона бажає проживати в будинку, а позаяк між ними склалися неприязні відносини, то нехай вони переїдуть проживати в побудований ними будинок по АДРЕСА_2 .
       Син тітки – ОСОБА_4 , переселився у вказаний будинок, однак, не знявся із реєстраційного обліку, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовляються виселятися та продовжують проживати у її будинку, чим порушують її право власності. На правову підставу своїх позовних вимог посилалася на приписи ст.ст. 317, 319, 391, 406 ЦК України.
       Рішенням Хустського районного суду від 04 лютого 2022 р. у задоволенні позову відмовлено.
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.                                                                                                 Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-у ході судового розгляду встановлено, що відповідачі за адресою: АДРЕСА_2 мають інший будинок, будівництво якого розпочато ще в 2010 році, та він придатний до проживання;
-позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі вселилися до нього за згодою колишнього власника тимчасово. Відповідачі не є членами сім`ї позивачі відповідно до положень ст. 64 СК України;
-спільне користування спірного житлового будинку позивачем і відповідачами є неможливим через невелику житлову площу та неприязні відносини між сторонами.
       Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
       Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, із таких мотивів.
       Суд констатував, що один з відповідачів ОСОБА_4 фактично не проживає у будинку в АДРЕСА_1 , що в тому числі визнається і позивачем у позовній заяві, а відтак підстав для його примусового виселення немає, у зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог до нього належить відмовити саме з цих підстав.
       Оскільки, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тривалий час проживають у спірному будинку, сплачують витрати на його утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто мають тривалий зв`язок із ним як із житлом, і наразі іншого придатного для проживання житла такі відповідачі не мають, то їх виселення без надання іншого жилого приміщення покладе на них надмірний тягар та порушить справедливий баланс інтересів.
       При цьому судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.11.2011 р. ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.12, 14).
       Відповідно до копії будинкової книги будинку АДРЕСА_1 такий є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 з 18.04.1979 року, ОСОБА_3 з 19.12.2000 року та ОСОБА_4 (дату реєстрації місця проживання неможливо встановити) (а.с.9, 10).
       Згідно з довідкою ВК Хустської міської ради від 02.07.2021 року № 7870 разом з власником будинку в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 у ньому зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.11).
       Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
       Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.                 Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
       У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
       Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
       Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
       Довід апеляційної скарги про те, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачі вселилися до нього за згодою колишнього власника тимчасово та не є членами сім`ї позивачі відповідно до положень ст. 64 СК України, спростовується наступним.
       При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
       Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
       До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
       Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
       Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
       Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
       Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
       Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
       Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі – ЄСПЛ).
       Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
       Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
       Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
       Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
       Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
       Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
       У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
       Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа – добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
       Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
       Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
       При вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.
       У справі, що переглядається, виселення відповідачів у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права позивача як власника спірного житла на фактичне володіння та користування своїм майном з правом відповідачів на користування цим майном, яке виникло з дозволу попереднього власника житла, у разі втрати якого відповідачі можуть стати безхатченками.
       Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив із того, що відповідачі проживають у спірному житловому будинку правомірно, зі згоди попереднього власника будинку, іншого житла не мають і їх виселення може призвести до виникнення негативних наслідків, яке по факту є втручанням у право на житло.
       Позивач, набуваючи житло у власність безоплатно, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, знала про обтяження спірного будинку у вигляді права користування відповідачів як членів сім`ї колишнього власника будинку, отже могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, однак не відмовилась від отримання спадщини.
       Будинок до травня 2011 року належав мамі позивачки, яка у свою чергу дозволила там проживати своєму братові – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер, а також його сім`ї – дружині ОСОБА_2 , доньці ОСОБА_3 і сину ОСОБА_4 , які є відповідачами по справі.
       Отже, позивач, набуваючи у власність будинок, знала про проживання у ньому членів сім`ї колишнього власника цього житла – відповідачів, які іншого житла не мають, набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але, тим не менше, не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідачів, не з`ясувала, чи відмовляються відповідачі від свого права користування жилим приміщенням.
       За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при позбавленні відповідачів житла, виселенні їх із спірного житлового будинку не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, яка не довела необхідність виселення відповідачів, та інтересами відповідачів, які протягом тривалого часу користуються спірним житлом на законних підставах, мають обґрунтовані очікування на подальше користування житлом.
       Довід апеляційної скарги про те, що у ході судового розгляду встановлено, що відповідачі за адресою: АДРЕСА_2 , мають інший будинок, будівництво якого розпочато ще в 2010 році, і він придатний до проживання, не заслуговує на увагу, оскільки відповідачами були надані в суді першої інстанції фото будинку (а.с.40-50), який ними будується, і з таких можна зробити висновок, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 , не є придатним до проживання.
       Довід апеляційної скарги про те, що спільне користування спірного житлового будинку позивачем і відповідачами є неможливим через невелику житлову площу та неприязні відносини між сторонами, також не заслуговує на увагу, оскільки позивачем не доведено, що вона спільно з відповідачами користується спірним будинком. Позивач проживає за іншою адресою ( АДРЕСА_3 ).
       Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон і вирішив спір відповідно до вимог чинного законодавства.
       Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути взяті до уваги.
       Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
       Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
       Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.                                                                         2.Рішення Хустського районного суду від 04 лютого 2022 року залишити без змін.                                                                                         3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 24 січня 2023 р.
Судді: