ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/8615/21 пров. № А/857/16912/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,
за участю секретаря судового засідання:    Дутки І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Мартинюком В.Я. у м.Львові у порядку письмового провадження у справі №380/8615/21 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЦЦ Україна" до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

28 травня 2021 року позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЦЦ Україна» звернувся до суду із позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Львівській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення №13535/6/13-01-07-01-12 від 14 травня 2021 року про застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року адміністративний позов задоволено. Також здійснено розподіл судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору (2270,00 грн) та на професійну правничу допомогу (5000,00 грн).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що акт недопуску засвідчує факт недопуску позивача контролюючого органу до проведення документальної планової виїзної перевірки за наявності законних підстав для її проведення. Враховуючи наведене, в.о. начальника Головного управління ДПС у Львівській області прийнято рішення про застосування адміністративного арешту майна платників податків. Посадовими особами контролюючого органу повністю дотримано вимоги, передбачені статтею 81 Податкового кодексу України, а позивач в порушення абзацу шостого пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України без поважних причин не допустив посадових осіб контролюючого органу до проведення планової перевірки.
В даному випадку висновок про відсутність законних підстав для проведення перевірки позивача, та, відповідно, наявність чи відсутність у товариства підстав для відмови у допуску до перевірки посадових осіб контролюючого органу судом зроблено на підставі преюдиціних обставин (рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.05.2022 у справі №380/7895/21 за позовом ТзОВ «ЦЦЦ Україна» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу від 28.04.2021 №1539-ПП «Про проведення перевірки»). Разом з тим судом першої інстанції не встановлено наявності чи відсутності законних підстав для проведення перевірки, дотримання контролюючим органом процедури її призначення та проведення, підстав для прийняття рішення про застосування адміністративного арешту майна платника.
Також не погоджується із здійсненим судом розподілом понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI, з наступними змінами та доповненнями (далі - ПК України).
Згідно із абзацом першим п.75.1 ст.75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Абзацом другим цієї норми передбачено, що камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Абзацом першим пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України передбачено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок (абзац другий пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України).
Відповідно до абзацу п`ятого пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок (абзац перший п.77.1 ст.77 ПК України).
Згідно приписів п.77.2 ст.77 ПК України до плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.
Згідно із абзацом першим п.77.4 ст.77 ПК України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.
Абзацом другим цієї ж норми встановлено, що право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому (його представнику) не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки надіслано (вручено) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу Головного управління ДПС у Львівській області №1539-ПП від 28.04.2021 року на підставі пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, ст.77, п.82.1 ст.82 Податкового кодексу України та згідно із затвердженим ДПС України планом-графіком проведення документальних планових перевірок платників податків на 2021 рік передбачено проведення документальної планової виїзної перевірки позивача за період діяльності з 01.07.2017 по 31.03.2021 з метою дотримання податкового, валютного та іншого законодавства та за період з 01.01.2011 по 31.03.2021 щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (т.1 а.с. 73).
Зі змісту повідомлення від 28.04.2021 №317 слідує, що згідно із затвердженим Державною податковою службою України планом-графіком проведення документальних планових перевірок платників податків на 2021 рік та на підставі ст.77 Податкового кодексу України з 13.05.2021 буде проводитись документальна планова виїзна перевірка ТзОВ «ЦЦЦ Україна» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, у зв`язку із чим йому відповідно до п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України слід починаючи із зазначеного терміну забезпечити надання всіх необхідних документів, що підтверджують дані податкових декларацій, зокрема фінансову, статистичну та іншу звітність, регістри податкового та бухгалтерського обліку, а також первинні та інші документи, які використовувались в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків і зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи ДПС (т.1 а.с. 74).
Зазначене повідомлення було вручено позивачу 14.05.2022 (витяг з електронного трекінгу поштових відправлень, який міститься в матеріалах справи – т. 1 а.с. 76-77).
Згідно із актом про відмову від проведення документальної планової виїзної перевірки №458 від 13.05.2021 посадовим особам відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2  в порушення абзацу шостого п.81.1 ст.81 Податкового кодексу України позивачем 13.05.2021 було відмовлено в допуску до проведення/відмовились від проведення перевірки із заявленням таких причин відмови: неотримання наказу на проведення перевірки та оскарження в суді включення до плану-графіка проведення перевірок; інші обставини, що засвідчують зазначені у цьому аспекті факти рішення суду від 06.05.2021 №380/2419/21 (т. 1 а.с.75).
Відповідно до рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків №13535/6/13-01-07-01-12 від 14.05.2021 відповідач, розглянувши звернення та додані до нього матеріали управління податкового аудиту, на підставі яких було з`ясовано обставини, передбачені Податковим кодексом України, у зв`язку із недопуском до проведення документальної позапланової виїзної перевірки, вирішено застосувати умовний адміністративний арешт майна платника податків до ТЗоВ «ЦЦЦ Україна», що перебуває за адресою м.Львів, вул.Стрийська, 35.
Вказане рішення було вручене позивачу 18.05.2021 (витяг з електронного трекінгу поштових відправлень, який міститься в матеріалах справи).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.05.2021 у справі №380/2419/21 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЦЦ Україна» про визнання протиправним та скасування рішення ДПС України задоволено частково; визнано протиправними дії Державної податкової служби України щодо включення Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЦЦ Україна" до плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків на 2021 рік; у задоволенні вимоги про визнання протиправним та скасувати рішення ДПС України щодо включення ТОВ «ЦЦЦ Україна» (ЄДРПОУ 38244048) в план-графік проведення документальних планових перевірок платників податків на 2021 рік відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2021 апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2021 року у справі №380/2419/21 - без змін.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.05.2022 у справі №380/7895/21 адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправним і скасовано наказ Головного управління Державної податкової служби України у Львівській області №1539-ПП від 28.04.2021 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТзОВ «ЦЦЦ Україна».
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2022 у справі №380/7895/21 апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року у справі №380/7895/21 повернуто скаржнику.
ТзОВ «ЦЦЦ Україна», вважаючи рішення Головного управдіння ДПС у Львівській області №13535/6/13-01-07-01-12 від 14.05.2021 протиправним, звернувся до суду з вимогами про його скасування.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Ключовим питанням у цій справі є дослідження питання правомірності недопуску позивачем посадових осіб контролюючого органу до проведення планової документальної перевірки як підстави, передбаченої у підпункті 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 ПК України, для прийняття керівником контролюючого органу рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків.
Процедура та підстави застосування адміністративного арешту визначені нормами статті 94 ПК України.
Визначення адміністративного арешту майна, як виняткового способу забезпечення виконання обов`язків платника податків, наведене у пункті 94.1 статті 94 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за своїм змістом однаково охоплює як арешт коштів, так і арешт іншого майна.
Підстави для застосування адміністративного арешту майна визначені пунктом 94.2 статті 94 ПК України і стосуються як коштів (безвідносно до готівки чи на рахунках), так і іншого майна, на яке може бути звернено стягнення відповідно до закону. Відмінність застосування адміністративного арешту коштів на рахунках від адміністративного арешту іншого майна (в тому числі, готівки) полягає в процедурі застосування - або за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів). Такий правовий висновок зробила палата Верховного Суду в постанові від 27.11.2018 у справі №820/1929/17 (касаційне провадження №К/9901/40847/18).
Відповідно до підпункту 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 ПК України арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.
Відповідно до абзацу першого п.94.5 ст.94 ПК України арешт майна може бути повним або умовним.
Як передбачено абзацом третім цієї ж норми умовним арештом майна визнається обмеження платника податків щодо реалізації прав власності на таке майно, який полягає в обов`язковому попередньому отриманні дозволу керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу на здійснення платником податків будь-якої операції з таким майном. Зазначений дозвіл може бути виданий керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу, якщо за висновком податкового керуючого здійснення платником податків окремої операції не призведе до збільшення його податкового боргу або до зменшення ймовірності його погашення.
Умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок визначені статтею 81 Податкового кодексу України.
Пунктом 81.1 цієї статті встановлено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
Відповідно до пункту 81.2 статті 81 Податкового кодексу України у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, із зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків.
Таким чином, належним і допустимим доказом в розумінні статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України відмови платника податку від допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки є акт, який засвідчує факт відмови із зазначенням заявлених причин відмови.
Як встановлено з матеріалів справи, причиною відмови ТзОВ «ЦЦЦ Україна» від допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки зазначено протиправність наказу Головного управління ДПС у Львівській області від 28.04.2021 №1539-ПП про проведення документальної планової виїзної перевірки ТзОВ «ЦЦЦ Україна» та порушення процедури проведення перевірки.
Так, Львівським окружним адміністративним судом 11.05.2022 прийнято рішення у справі у справі №380/7895/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЦЦ Україна» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, яким позов задоволено; визнано протиправним і скасовано наказ Головного управління Державної податкової служби України у Львівській області                                                     №1539-ПП від 28.04.2021 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТзОВ «ЦЦЦ Україна». Вказане рішення набрало законної сили 15 серпня 2022 року.
Частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки наказ ГУ ДПС у Львівській області, на підставі якого проводилася перевірка, до проведення якої позивач не допустив посадових осіб контролюючого органу, визнаний судом протиправним та скасований, у контролюючого органу були відсутні законні підстави для проведення такої перевірки з огляду на встановлені судовим рішенням у справі  №380/7895/21 обставини.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції поділяє висновок суду першої інстанції щодо наявності в даному випадку підстав для задоволення заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЦЦ Україна» позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДПС у Львівській області №13535/6/13-01-07-01-12 від 14 травня 2021 року про застосування адміністративного арешту майна платника податків.
Частинами першою та третьою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі; якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
У разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 9 вказаної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;                    2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шостастатті 134 КАС України).
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Водночас, згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.
З матеріалів справи слідує, що позивачем клопотання про вирішення питання розподілу судових витрат та надання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу було подано з дотриманням заявником порядку та строків, визначених ч.7 ст.139 КАС України для звернення із такою заявою. Позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17100,00 грн та надано докази їх понесення.
Згідно заперечень відповідача, викладених у клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним із об`ємом наданих адвокатом послуг, є очевидно завищеним з огляду на віднесення даного позову до категорії справ незначної складності, що не потребує значних затрат зусиль та часу; такі витрати, на переконання відповідача, не були фактичними і неминучими, а їхній розмір є необгрунованим; стягнення спірних витрат у заявленому розмірі становитиме надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу їх розподілу.
При визначенні суми відшкодування суд враховує критерії реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
Так, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зістаттею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.
Відтак, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про те, що заявлені до стягнення судові витрати у розмірі не відповідають критерію співмірності до заявлених позовних вимог, складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та затраченого часу.
Аналізуючи наведені правові норми та доводи скаржника, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про підтвердження здійснених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, їх пов`язаність з розглядом справи, пропорційність та обгрунтованість розміру судових витрат до предмета спору, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, співмірність виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) у задоволеному судом розмірі, відтак погоджується із висновком суду першої інстанції про їх часткове стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Керуючись статтями 139, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексу адміністративного суду України, суд,-

                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №380/8615/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Постанова складена в повному обсязі 13.03.2023.