Ухвала
Іменем України 
30 березня 2023 року
м. Київ
Справа №104/1069/13-к
Провадження № 51-3485км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,  
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                              ОСОБА_4 ,
прокурора                            ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим від 19 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 16 січня 2014 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Ташкент Республіки Узбекистан, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком районного суду ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК та призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності, а провадження по кримінальній справі закрито.
Згідно з вироком 1 серпня 2009 року приблизно о 17:20 ОСОБА_6 , знаходячись на вул. Шем`ї-Заде у с. Льговське Кіровського району АР Крим, у ході сварки на ґрунті особистих неприязних стосунків, навмисно завдала ОСОБА_7 декілька ударів в область пліч та верхніх кінцівок, чим заподіяла потерпілій легких тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу засудженої, а вирок суду - без зміни.
Вказані судові рішення засуджена оскаржила у касаційному порядку. 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ), який на той час діяв як суд касаційної інстанції, постановою від 27 травня 2014 року витребував з Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим кримінальну справу відносно ОСОБА_6 для перевірки у касаційному порядку.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким, відповідно, внесено зміни до КПК і визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд, при цьому припинено діяльність ВССУ.
На виконання пункту 4 параграфу 3 розділу 4 вказаного Закону касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 (без кримінальної справи) передано до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
Розпорядженням Голови Верховного Суду № 36/0/9-22 від 5 липня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (суди АР Крим та м. Севастополя)», змінено територіальну підсудність судових справ Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим та визначено підсудність за Дарницьким районним судом м. Києва. 
Як убачається з листа Голови Дарницького районного суду м. Києва від 9 листопада 2022 року, відповідно до даних автоматизованої системи документообігу суду Д-3, матеріали кримінального провадження, скарги та заяви відносно ОСОБА_6 , станом на 9 листопада 2022 року в суду не обліковуються. 
З моменту витребування матеріалів кримінальної справи відносно ОСОБА_6 з районного суду до 12 січня 2023 року (дати винесення постанови про призначення касаційного розгляду) ВССУ і Верховним Судом вживались заходи щодо отримання вказаних матеріалів, однак у зв`язку із тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим витребувана справа до теперішнього часу на адресу Верховного Суду не надійшла. 
Беручи до уваги значний час, що минув з моменту звернення засудженої до суду касаційної інстанції, зміст питань порушених в касаційній скарзі і особливості процедури касаційного перегляду, а також те, що в матеріалах касаційного провадження наявні копії судових рішень, що оскаржуються, Верховний Суд дійшов висновку про можливість здійснення касаційного розгляду за документами і матеріалами, поданими засудженою, оскільки таких документів і матеріалів буде достатньо для ухвалення відповідного судового рішення.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена, посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи, однобічність і неповноту судового слідства, просить скасувати судові рішення і направити справу на новий судовий розгляд. Вказує, що місцевий суд в супереч вимог КПК 1960 року ухвалив вирок, а не мотивовану ухвалу або постанову, що є підставою для скасування такого рішення. Крім того, суд у вироку не відобразив показання свідків, на що не звернув уваги апеляційний суд, який до того ж, не перевірив належним чином доводів її апеляційної скарги. Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК і також підлягає скасуванню.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважала, що за відсутності матеріалів кримінальної справи неможливо перевірити законність судових рішень і зробити висновок про обґрунтованість доводів касаційної скарги засудженої. 
Верховний Суд звертає увагу на те, що з моменту подання касаційної скарги засуджена жодного разу не звертався до суду касаційної інстанції, жодної зацікавленості в розгляді його касаційної скарги не проявляла, Суд про своє місце перебування не повідомляла та не надала жодної контактної інформації. На думку Суду, така поведінка засудженої, яка подала касаційну скаргу, указує на те, що вона втратила інтерес до її розгляду. Інші учасники так само не проявляли жодної заінтересованості в розгляді справи та не повідомили Суду свою актуальну контактну інформацію чи адресу перебування. Про день та час касаційного розгляду засуджена ОСОБА_6 та інші учасники судового провадження були повідомлені шляхом розміщення оголошення на сайті Верховного Суду.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Згідно ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення щодо неповноти та однобічності досудового і судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, про що йдеться в касаційній скарзі засудженої.
Натомість, зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними.
Верховний Суд, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень, постановлених відносно ОСОБА_6 в межах поданої касаційної скарги, дійшов висновку про необґрунтованість доводів, наведених у скарзі, виходячи з наступного.
Так, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_7 , ґрунтуються відповідно до вимог ст. 323 КПК 1960 року на неупередженій оцінці безпосередньо досліджених ним доказів та на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Як убачається з вироку, свої висновки суд обґрунтував показаннями свідків, експерта, а також оголошеними у суді поясненнями потерпілої та інших свідків, котрі не з`явились в судове засідання, та дійшов обґрунтованого висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину повністю підтверджується сукупністю зібраних доказів у справі. 
Зокрема, суд зазначив, що з пояснень потерпілої ОСОБА_7 (оголошених у судовому засіданні в порядку статей 308, 306 КПК 1960 року) убачається, що 1 серпня 2009 року приблизно о 17:00, вона перебуваючи на місці події побачила, що її сестра та ОСОБА_6 гучно розмовляють, сваряться. Тоді вона намагалась забрати сестру додому, але ОСОБА_6 схопила її за волосся, після чого завдала декілька ударів кулаками по передпліччям. ОСОБА_6 намагались відтягнути від неї, ОСОБА_9 вилив на неї відро води, щоб заспокоїти, від чого засуджена відійшла в сторону, але знову вчепилась в волосся потерпілої і завдала їй тілесні ушкодження. 
Будучи допитана в судовому засіданні ОСОБА_6 винуватість у вчиненому не визнавала та зазначила, що вона нікого не била, не ображала і тілесних ушкоджень нікому не завдавала, що також зазначили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . З оголошених у порядку ст. 306 КПК 1960 року показань свідка ОСОБА_12 вбачається аналогічна позиція. 
Разом із тим, з показань свідка ОСОБА_13 (оголошених у судовому засіданні в порядку ст. 306 КПК України 1960 року) вбачається, що з телефонної розмови їй стало відомо, що 1 серпня 2009 року приблизно о 17:00 її сина ОСОБА_9 ображає ОСОБА_6 . Вона підійшла на місце події і на її питання, що відбувається, ОСОБА_6 почала висловлюватися нецензурною лайкою. На це місце прийшла її сестра ОСОБА_7 , вона відштовхнула ОСОБА_6 , після чого, остання схопила ОСОБА_7 за волосся і завдала декілька ударів по рукам. В ході сварки ОСОБА_9 вилив на них відро води, щоб заспокоїти, після чого вони з ОСОБА_7 пішли додому, але ОСОБА_6 наздогнала потерпілу і знову схопила її за волосся. Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що брав участь у відтворенні обстановки і обставин події та підтвердив можливість утворення у потерпілої тілесних ушкоджень при умовах, викладених в ході відтворення події. Вважав, що маловірогідно, що тілесні ушкодження у потерпілої виникли від падіння. 
Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 на досудовому слідстві дали аналогічні пояснення, які були оголошені в судовому засіданні у порядку ст. 306 КПК 1960 року.
Висновком експерта було встановлено наявність у потерпілої ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень (крововилив правого плеча, правого променезап`ястного суглобу, лівого плеча), які утворились від дії тупого предмету (предметів) з обмеженою травмуючою поверхнею. Не виключно, що вони виникли 1 серпня 2009 року, що також підтвердила допитана у суді експерт ОСОБА_19 . 
Висновком додаткової експертизи встановлено, що виявлені у потерпілої тілесні ушкодження утворились від не менш трьох травмуючих дій в область лівої та правої верхніх кінцівок. Утворення ушкоджень у вигляді крововиливів на передньо-внутрішню поверхню правої кінцівки при мимовільному падінні на нерівну поверхню маловірогідно. 
Згідно з протоколом відтворення обстановки і обставин події, потерпіла ОСОБА_7 докладно розповіла та показала про обставини вчинення ОСОБА_6 злочину. 
З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов висновку, що з пояснень свідків убачається, що конфлікт між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відбувся 1 серпня 2009 року. Суд зазначив, що підстав недовіряти свідкам ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , які були попереджені про кримінальну відповідальність, у суду немає, як і немає підстав для обмови засудженої вказаним свідками. Такі пояснення свідків узгоджуються між собою, та з поясненнями потерпілої ОСОБА_7 .
Разом із цим, пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 викликають у суда сумнів у їх достовірності, оскільки вини є суперечливими та не узгоджуються з іншими доказами по справі. Зокрема, в частині того, що ніхто не бив потерпілу ОСОБА_7 , що суперечить висновкам експертів, котрі також були попереджені про кримінальну відповідальність і підстав для обмови будь-кого з учасників конфлікту у них не було.
Таким чином, суд оцінивши докази в судовому засіданні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, з чим погодився й апеляційний суд. 
При цьому, суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженої, перевірив викладені у ній доводи та визнав їх безпідставними, належним чином мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Зокрема суд в своєму рішенні зазначив, що доводи засудженої відносно необ`єктивності показань потерпілої та свідків є безпідставними, оскільки їх показання є логічними, послідовними та узгоджуються між собою. Крім того, з матеріалів справи убачається, що свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, та підстав для обмови засудженої, судом першої і апеляційної інстанції не встановлено. До того ж, згідно з висновками експертів у потерпілої були виявлені тілесні ушкодження, що були заподіяні 1 серпня 2009 року, і проти їх кількості ніхто не заперечує. 
За таких обставин висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у заподіянні потерпілій легких тілесних ушкоджень, обґрунтовано визнані апеляційним судом такими, що відповідають фактичним обставинам справи.
Всупереч твердженням засудженої ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.
Стосовно доводів засудженої про те, що суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки ухвалив вирок, а не мотивовану ухвалу або постанову, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Так, згідно з ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули визначені законом строки.
Тобто суд за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК, та за згодою підозрюваного ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного від кримінальної відповідальності.
У тому разі, коли підсудний заперечує проти застосування строків давності щодо нього, суд постановляє вирок, призначає винній особі покарання та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільняє її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Частина 5 ст. 74 КК застосовується лише у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою її підставою і вимагає закрити її, наприклад, за відсутності події або складу злочину.
Таким чином, на думку колегії суддів, вирок районного суду за змістом відповідає вимогам статей 323, 334 КПК України 1960 року, є законним і обґрунтованим. Висновки суду ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 67 цього Кодексу. 
В супереч твердженням засудженої у вироку відображено показання свідків в необхідному обсязі для надання відповідної оцінки. Незгода засудженої з оцінкою доказів, наданою судами, не може свідчити про те, що ці докази було досліджено неправильно або з порушенням вимог кримінально-процесуального закону.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегію суддів не встановлено.У зв`язку з наведеним оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а підстави для задоволення касаційної скарги засудженої відсутні.
Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим від 19 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 16 січня 2014 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 - без  задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                                ОСОБА_3