ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 лютого 2023 року           справа №360/742/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В.,  Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2021 року у справі № 360/742/22 (головуючий суддя І інстанції Шембелян В.С.), складеного в повному обсязі 31 жовтня 2021 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -
                                     
                                                            ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому позивач просить:
визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у виконавчому провадженні ВП № 65415907 від 14.01.2022 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн.
Рішенням  Донецького окружного  адміністративного  суду від 31 жовтня 2021 року у справі № 360/742/22 відмовлено у задоволені позовних вимог.
Не погодившись із судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заборгованість з виплати пенсії стягувача у виконавчому провадженні нарахована та буде виплачена з урахуванням повноважень, наданих чинним законодавством.
Вважає,  що управлінням виконано всі залежні від нього дії, направлені на виконання судового рішення.
Представники сторін в судове засідання не з`явились, про дату,  час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року у справі № 360/3794/19 позов ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за віком за період з 10 серпня 2018 року по 28 лютого 2019 року в сумі 21395,22 грн. Зобов`язано Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за віком за період з 10 серпня 2018 року по 28 лютого 2019 року в сумі 21395,22 грн на рахунок, відкритий у акціонерному товаристві “Державний ощадний банк України”. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім грн 40 коп.). Рішення суду звернуто до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2262,81 грн (дві тисячі двісті шістдесят дві грн 81 коп.).
З даних КП «ДСС» вбачається, що Луганським окружним адміністративним судом 30.12.2020 видано виконавчий лист щодо зобов`язання Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за віком за період з 10 серпня 2018 року по 28 лютого 2019 року в сумі 21395,22 грн на рахунок, відкритий у акціонерному товаристві “Державний ощадний банк України”.
14.05.2021 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65415907.
Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області листом від 28.05.2021 № 1200-0402-5/12858 повідомило відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), що управлінням після отримання рішення суду, проведено нарахування пенсії з 01.09.2018 по 28.02.2019 в сумі 19132,41 грн та включено на додаткову відомість січня 2020 року типу 8 – борг за рішення суду, яка буде виплачена після отримання фінансування на даний вид виплат. Сума пенсії за серпень 2018 року у розмірі 2262,81 грн в межах негайного виконання за 1 місяць виплачена на додаткову відомість січня 2020 року. Виплата пенсії ОСОБА_1 проводиться щомісячно на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».
Цей лист свідчить, що в січні 2020 пенсійним органом здійснена виплата визначеної судом суми пенсії  в частині негайного виконання рішення суду за 1 місяць. А також в січні 2020 на виконання рішення суду пенсійним органом вчинені дії щодо включення визначеної судом суми заборгованості на додаткову відомість січня 2020 року типу 8 – борг за рішення суду, яка мала бути виплачена після отримання фінансування на даний вид виплат.  
Доказів відсутності фінансування для погашення заборгованості, включеної в додаткову відомість січня 2020 року, пенсійний орган ані державному виконавцю, ані суду під час розгляду цієї справи не надав. Також не надав доказів, що свідчать про виконання такого рішення суду повністю та виплату вказаної заборгованості.
Крім того, зазначений лист свідчить про те, що з початку відкриття виконавчого провадження ВП № 65415907 позивачу - Головному управлінню Пенсійного фонду України в Луганській області було відомо про його наявність і саме він здійснював облік невиконаного рішення суду та нарахування виплат пенсії ОСОБА_1 як правонаступник Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 360/3794/19 задоволено заяву державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 360/3794/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Замінено боржника у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа у справі № 360/3794/19, виданого Луганським окружним адміністративним судом 30 грудня 2020 року, про зобов`язання Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за віком за період з 10 серпня 2018 року по 28 лютого 2019 року в сумі 21395,22 грн на рахунок, відкритий у Акціонерному товаристві “Державний ощадний банк України”, зі Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області.
Сторони визнають ті обставини, що 24.12.2021 державний виконавець, на підставі ухвали суду виніс постанову про заміну сторони виконавчого провадження та направив вимогу боржнику щодо стану виконання рішення суду з попередженням про наслідки невиконання рішення суду. 
14.01.2022 до державного виконавця надійшла відповідь боржника, в якій зазначено, що в частині негайного виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 у справі № 360/3794/19, яке набрало законної сили 24.10.2019, а саме: виплати пенсії у межах суми за один місяць, ОСОБА_1 отримала місячній розмір пенсії за серпень 2018 року у січні 2020 року на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві «Державний Ощадний банк України». Пенсія за період з 01 вересня 2018 року по 28 лютого 2019 року, обліковано управлінні та буде виплачуватися на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України постановою № 1165 від 10.11.2021. В період з березня 2019 року та по теперішній час ОСОБА_1 пенсія нараховувалась та виплачувалась в повному обсязі.
Заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) винесено постанову про накладення штрафу від 14.01.2022 ВП № 65415907 у розмірі 5100 грн, оскільки боржник не підтвердив виконання рішення суду  в повному обсязі та не надав державному виконавцю належних доказів на підтвердження наявності таких обставин.
Правомірність прийняття постанови про накладення штрафу на управління є спірним питанням даної справи.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійний фонд не виконав рішення по справі.
Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції з наступних підстав.
За ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до ст.ст. 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною 4 ст. 372 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. 
Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 16 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Відповідно до частин першої-третьої статті 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
Статтею 75 Закону №1404-VIII визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
З вищевикладеного слідує, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Судами встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області рішення суду у справі № 360/3794/19/20 у встановлений державним виконавцем строк повністю не виконано, оскільки нарахована сума за період з 01.09.2018 по 28.02.2019 в сумі 19132,41 грн не виплачена.
При цьому, як вбачається з додаткової відомості січня 2020 року позивачем до неї включено борг за рішенням суду по справі № 360/3794/19.
З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта про відсутність правових підстав у державного виконавця для винесення постанови про накладення штрафу на боржника є необґрунтованими, тому постанова про накладення штрафу за невиконання рішення суду є правомірною та не підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.                                            
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.                     
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29)
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями  271, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                   
                                                      ПОСТАНОВИВ:
                                                   
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області – залишити без задоволення. 
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2021 року у справі № 360/742/22 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 лютого 2023 року.

Судді                                                                                                               А.В. Гайдар
                                                                                                                        Е.Г. Казначеєв
                                                                                                                І.Д. Компанієць