Постанова 
Іменем України
27 березня 2023 року
м. Київ
справа № 354/873/15-ц
провадження № 61-20677св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , 
відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Пахар Олег Анатолійович, на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2021 року у складі судді Ваврійчук Т. Л. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Пнівчук О. В., Максюти І. О.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини домоволодіння, припинення права спільної сумісної власності.
На обґрунтування позову посилався на таке. 
З 16 серпня 2004 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2014 року розірвано. 
За час перебування у шлюбі вони спільно побудували житловий будинок загальною площею 134,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 . 
Будівництво житлового будинку було розпочато у 2007 році на підставі дозвільних документів, отриманих відповідно до рішення Яремчанської міської ради від 28 серпня 2007 року № 72, та завершено у 2013 році. 
Право власності на зазначене домоволодіння зареєстровано за відповідачкою, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26 серпня 2015 року.
Спірне домоволодіння побудоване сторонами у справі в період перебування у шлюбі, про що свідчить технічний паспорт, виготовлений 19 травня 2014 року проєктною майстернею фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3 ).
Оскільки технічний паспорт виготовлений 19 травня 2014 року, а у шлюбі вони перебували з 16 серпня 2004 року до 06 грудня 2014 року, то спірний житловий будинок є таким, що набутий у шлюбі. 
Новостворене майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його в експлуатацію і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Таким чином, він з відповідачкою як співзабудовники спірного житлового будинку після прийнятті його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього став його співвласником в рівних частках з відповідачкою.
Після розірвання шлюбу між сторонами виникають суперечки щодо користування спільним майном, яке остання не бажає поділити у позасудовому порядку, заперечуючи його право на частку у спільному майні. Відповідачка не визнає його право на спірне домоволодіння, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не бажає врегульовувати спір.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 загальною площею 134,6 кв. м, житловою площею 75,5 кв. м, у зв`язку із чим припинити право спільної сумісної власності його та відповідачки на вказаний житловий будинок. 
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частини автомобіля.
Заперечуючи проти первісного позову, посилалася на те, що земельна ділянка, на якій побудований спірний будинок, належить їй на праві приватної власності, згідно з договором дарування. Спірне домоволодіння побудоване нею за особисті кошти, хоча вона і не заперечує той факт, що будинок поступово починав будуватись в період перебування у шлюбі з  ОСОБА_1 , однак за її власні кошти і без його участі. 
Як під час шлюбу, так і після його розірвання вона самостійно проводила у будинку будівельні та ремонтні роботи за особисті кошти. Кошти, що були витрачені на будівництво будинку, отримані нею згідно з договорами позики, що підтверджується розписками від 10 серпня 2007 року та 19 серпня 2011 року та були використані на будівництво будинку без участі ОСОБА_1 .
Розмір її внеску в будівництво спірного будинку є абсолютним і становить більше 30 000,00 євро. ОСОБА_1 покинув її у вересні 2013 року, поїхавши в м. Одесу, тому не міг знати про процес будівництва. 
Відповідно до повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт від 20 травня 2014 року № ІФ062141400663 дата початку будівельних робіт є 22 жовтня 2013 року, саме у той період, коли ОСОБА_1 поїхав до м. Одеси. 
Оскільки ОСОБА_1 жодної участі у будівництві будинку ні коштами, ні працею не брав, то будинок є таким, що придбаний в шлюбі, але за її особисті кошти. 
На обґрунтування зустрічного позову посилалася на те, що за час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Ford Transit», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , який 21 серпня 2012 року був ввезений ОСОБА_1 в Україну та зареєстрований на його ім`я. 
З 2010 року ОСОБА_1 є безробітнім, що підтверджується витягом з його трудової книжки, а тому не мав можливості ні коштами, ні власною працею брати участь у придбанні автомобіля. Будь-яких доказів того, що джерелом придбання спірного будинку та автомобіля є спільні кошти подружжя ОСОБА_1 не надано. 
У зв`язку з викладеним ОСОБА_2 просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити та визнати за нею право власності на 1/2 частини автомобіля марки «Ford Transit», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .
Короткий зміст рішень судів
Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 134,6 кв. м, житловою площею 75,5 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 . 
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за кожним: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 ідеальних часток у праві власності на житловий будинок. 
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірний житловий будинок. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано автомобіль марки «Ford Transit», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальної частки зазначеного автомобіля, залишивши автомобіль у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов  ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на побудований під час шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 та не надано належних і достатніх доказів, що вказане майно було побудоване нею під час шлюбу за її особисті кошти та за рахунок власної праці, а тому спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Задовольняючи зустрічний позов  ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що автомобіль марки «Ford Transit», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 придбано сторонами за час їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі, тому він є спільною сумісною власністю подружжя, а позовна давність за вимогами  ОСОБА_2 не сплинула. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У грудні 2021 року  ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Пахар О.А., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
На обґрунтування касаційної скарги посилався на таке.
Суд першої інстанції неправильно не застосував положення статті 331, частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 2, 3, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що підлягали застосуванню до спірних правовідносин, та застосував статті 60, 68, 69 Сімейного кодексу України, що не підлягали застосуванню.
Відповідно суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що житловий будинок побудований подружжям за час шлюбу.
Суд не дав оцінки неналежності обраного позивачем способу захисту права та поділив як спільне сумісне нерухоме майно, що було набуте нею не за час шлюбу з  ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не просив визнати спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя.
У порушення статті 95 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд без належним чином засвідчених письмових доказів, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, ухвалив рішення на користь ОСОБА_1 .
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на:
неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3622/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, від 27 липня 2020 року у справі № 621/1255/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18, від 30 травня 2019 року у справі № 824/235/18, від 24 січня 2020 року у справі № 760/13211/18;
відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 331, частини четвертої статті 334 ЦК України, статей 2, 3, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;
встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржується в частині вирішення позову ОСОБА_1 , тому в іншій частині не є предметом перегляду в касаційному порядку (стаття 400 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Пахар О.А., на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389, пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення огляду на таке.
Встановлені судами обставини
Суди встановили, що з 16 серпня 2004 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2014 року розірвано (т. 1, а. с. 4, 5). 
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 25 квітня 2006 року, посвідченого Яремчанською міською державною нотаріальною конторою за реєстром № 418, ОСОБА_2 отримала в дар земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства площею 379 кв. м, яка розташована в м. Яремче Івано-Франківської області (т. 1, а. с. 221). 
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 15 серпня 2007 року серії ЯД № 857964 ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 25 квітня 2006 року за реєстром № 418 належить на праві власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0379 га, що розташована на АДРЕСА_1 з кадастровим номером 2611000000:05:005:0063, вартість якої згідно зі звітом про експерту грошову оцінку, виконаного Товариством з обмеженою відповідальністю «Оціночна компанія «Ренесанс» від 25 липня 2019 року, становить 125 708,00 грн (т. 1, а. с. 222).
Рішенням Виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 28 серпня 2007 року № 72 ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 на власній земельній ділянці (т. 1, а. с. 6). 
Згідно з розписками від 10 серпня 2007 року та 19 серпня 2011 року ОСОБА_2 позичила у своєї матері ОСОБА_4 10 000,00 грн на придбання цегли з метою початку будівництва житлового будинку та 7 000,00 євро для будівництва будинку(т. 1, а. с. 63, 64).
08 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та фабрикою вікон Болена була укладена угода № 35 на виготовлення та встановлення металопластикових конструкцій у кількості 21 штуки на загальну суму 30 248,00 грн (т. 1, а. с. 117-118). 
Відповідно до акта здачі-прийому до договору від 08 квітня 2011 року № 35, підписаного між ОСОБА_1 та приватним підприємцем ОСОБА_6 (далі - ПП ОСОБА_6 ), 20 квітня 2011 року в порядку виконання договору від 08 квітня 2011 року № 35 були проведені роботи зі встановлення металопластикових віконних конструкцій на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 122). 
За змістом виданої ПП ОСОБА_6 квитанції до прибуткового касового ордера останній 20 квітня 2011 року прийняв від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30 248,00 грн на виконання угоди від 08 квітня 2011 року № 35 (т. 1, а. с. 123). 
Відповідно до протоколу від 14 травня 2014 року № 34/14 на замовлення ОСОБА_2 електролабораторією ПВТФ «Протон-К» проведено перевірку ізоляції проводів і кабелів, огляд робіт, виконаних з монтажу електропроводки у житловому будинку на АДРЕСА_1 , що також підтверджується актом № 01/14-05 на приховану роботу з монтажу електропроводки. 
19 травня 2014 року проєктною майстернею ФОП ОСОБА_3 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться на
АДРЕСА_1 , загальною площею 134,6 кв. м, житловою площею 75,5 кв. м (т. 1, а. с. 66-71). 
20 травня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області зареєстровано повідомлення ОСОБА_2 про початок виконання будівельних робіт/зміну даних у повідомленні про початок будівельних робіт № ІФ062141400663 з будівництва індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 від 22 жовтня 2013 року. 
У вказаному повідомленні зазначено, що будівельний паспорт виданий Відділом містобудування, архітектури та будівництва Яремчанського міськвиконкому 20 вересня 2007 року (т. 1, а. с. 34). 
26 серпня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 134,6 кв. м, житловою площею 75,5 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26 серпня 2015 року індексний № НОМЕР_8 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 серпня 2015 року № 42785359 (т. 1, а. с. 8).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з°подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від°24°травня 2017°року у справі №°6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від°06°лютого 2018°року у справі №°235/9895/15-ц (провадження №°61-2446св18), від°05°квітня 2018°року у°справі №°404/1515/16-ц (провадження №°61-8518св18) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від°21°листопада 2018°року у справі №°372/504/17 (провадження №°14-325цс18), від°22°лютого 2022°року у°справі №°642/8107/14-ц (провадження №°14-108звц21).
У справі, яка переглядається, установлено, що спірний житловий будинок набутий під час знаходження сторін у шлюбі.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є°об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Задовольняючи позов  ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на побудований під час шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 та не надано належних і достатніх доказів, що вказане майно було побудоване нею під час шлюбу за її особисті кошти та за рахунок власної праці, а тому спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно з пунктом 1.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127 (у редакції, чинній на час складання технічного паспорта на спірний будинок) та підпункту 1 пункту 6 розділу І Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» (у редакції, чинній на час вирішення спору) технічна інвентаризація проводиться перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції та капітального ремонту. 
Отже, дата складання технічного паспорта на житловий будинок на АДРЕСА_1 , якою є 19 травня 2014 року, стверджує, що спірний будинок було збудовано за час перебування сторін у шлюбі. 
Встановлено, що з 2005 року ОСОБА_1 проживав на території Республіки Італія, що підтверджується відповідними відмітками у його закордонному паспорті, копією посвідчення водія, виданого у Республіці Італія 16 вересня 2005 року з терміном дії до 16 вересня 2015 року, документом, що посвідчує особу серії НОМЕР_2 , який виданий комуною Брінзіо Республіка Італія 20 березня 2009 року з терміном дії до 19 березня 2019 року, в якому зазначено його професію: робітник. 
У посвідці на проживання на території Республіки Італія № НОМЕР_9, виданою 27 жовтня 2009 року з терміном дії до 26 жовтня 2014 року, вказано рід занять ОСОБА_1 - наймана праця. 
Згідно з копіями двох закордонних паспортів ОСОБА_1 , серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 у період з 2004 року до 16 березня 2013 року неодноразово перетинав державний кордон України, інколи разом з неповнолітнім сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 12 січня 2001 року він був звільнений з роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю фірма «Старкол» і з того часу офіційно працевлаштований на території України не був. 
З копій документів, перекладених з італійської на українську мову, випливає, що ОСОБА_2 були укладені з АТ «Компас-Банк», юридична адреса: вул. Калдера, 21-210153 Мілан, Республіка Італія ряд контрактів, за якими відповідачка отримала грошові кошти в іноземній валюті, а саме: 30 липня 2013 року в сумі 5 100,00 євро, які згідно з графіком погашення платежів зобов`язалась погасити в строк до 30 червня 2016 року; 30 травня 2014 року у сумі 727,50 євро, які згідно графіку погашення платежів зобов`язалась погасити в строк до 30 квітня 2018 року. 
З підтверджень про закриття контракту АТ «Компас-Банк» від 02 лютого 2016 року, випливає, що 11 серпня 2011 року у зв`язку з повною виплатою закрито фінансування відповідно до контракту на суму 5 000,00 євро, 03 липня 2013 року та 02 травня 2014 року відповідачці також направлено повідомлення про дострокове припинення фінансових контрактів без зазначення суми та дати контракту.
Відповідно до копій річної сертифікації відповідних виплат із заробітної плати (декларації) за 2011-2014 роки частина з яких перекладені з італійської на українську мову, ОСОБА_2 була офіційно працевлаштована в Республіці Італія та роботодавець ОСОБА_8 щомісячно виплачувала їй заробітну плату, яка без відрахувань склала: у 2011 році - 12 179,62 євро, у 2012 році - 12 564,71 євро, у 2013 році - 11 381,76 євро, у 2014 році - 10 602,19 євро. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок про те, що положення статей 60, 70 СК України, 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Водночас, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Подібні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) та від 22 лютого 2023 року у справі № 367/7692/17 (провадження № 61-2832св22). 
В період з 2011 року до 2014 року ОСОБА_2 в середньому отримувала заробітну плату у розмірі 1 000,00 євро на місяць, інформації щодо доходів відповідачки за попередній період часу суду не надано. 
Як стверджує відповідачка за вказані кошти вона повністю утримувала свою сім`ю, здійснювала погашення отриманих кредитів та вела будівництво спірного будинку, вартість якого відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 05 квітня 2018 року № 65 становить 1 033 055,00 грн (т. 1, а. с. 143-154). 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 09 січня 2014 року ОСОБА_1 придбав та зареєстрував за собою право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 09 жовтня 2014 року № 15887689 (т. 1, а. с. 38, 39). 
З посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , виданого Івано-Франківською митницею 21 серпня 2012 року, випливає, що ОСОБА_1 ввезено на митну територію автомобіль марки «Ford Transit», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . 
Відповідно до довідки від 23 травня 2013 року № 499, виданої ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УМВС України в Івано-Франківській області, вказаний автомобіль 01 вересня 2012 року був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 . 
Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2016 року житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_2 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проведено поділ вказаного майна, визнавши за кожним із подружжя право власності на 1/2 частки вказаного житлового будинку. Припинено право власності ОСОБА_1 на автомобіль марки «Ford Transit», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_7 та визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на вказаний автомобіль (т. 1, а. с. 107-109). 
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на автомобіль скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (т. 1, а. с. 110-114). 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року залишено без змін (т. 1, а. с. 115-116). 
Сам по собі факт отримання відповідачкою під час перебування у шлюбі кредитних коштів та укладення нею договорів позики не свідчить про те, що відповідні кошти чи набуте за їх рахунок майно набули статусу особистої приватної власності ОСОБА_2 , оскільки відомості про те, що відповідачка отримала вказані грошові кошти в особисту власність у цих документах відсутні, а також не зазначено про те, на будівництво якого саме будинку нею позичались дані кошти. 
Проте будь-яких належних та допустимих доказів того, що отримані відповідачкою в борг від матері кошти на будівництво будинку, зокрема будь-яких квитанцій, платіжних доручень, договорів на поставку будівельних матеріалів чи актів приймання-передачі наданих послуг матеріали справи не містять.
Наявні в матеріалах справи графіки платежів та повідомлення про погашення ОСОБА_2 кредитів не містять жодної інформації про цільове призначення кредитів, а також відповідачкою не представлено будь-яких доказів, що підтверджують факт погашення нею даних боргових зобов`язань виключно за рахунок особистих коштів, а також використання зазначених кредитних коштів на будівництво спірного будинку. Зі змісту наданих відповідачкою документів, не вбачається, ким із подружжя, за який період та в якому розмірі вносились кошти на погашення кредиту. 
Отже, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростувала.
Доводи касаційної скарги про те, що при ухваленні рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не просив визнати спільною сумісною власністю подружжя зазначений житловий будинок, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке. 
На підтвердження зазначеного заявниця посилається на неврахування судами висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі
№ 2-3622/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц.
У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3622/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, на які посилається заявниця.
Водночас вказані доводи касаційної скарги є необґрунтованими, а зазначені постанови нерелевантними. 
Так у заяві про уточнення та обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі, оскільки збудований у період перебування їх у шлюбі та просив визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право на половину вказаного житлового будинку, у зв`язку з чим припинити право спільної сумісної власності його та відповідачки на вказаний житловий будинок(т. 1, а. с. 169-172).
Отже, суди по суті вирішили спір у межах предмету та підстав позову.
Аргументи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27 липня 2020 року у справі № 621/1255/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18, від 30 травня 2019 року у справі № 824/235/18, від 24 січня 2020 року у справі № 760/13211/18, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
У постанові Верховного Суду від 27 липня 2020 року у справі № 621/1255/17 зазначено, що в матеріалах справи знаходиться не засвідчена копія розписки. Отже, суди дійшли правильного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції та виникнення у відповідача зобов`язання щодо повернення авансу.
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18 зазначено, що «суд першої інстанції встановив, що жоден із письмових доказів, доданих до позовної заяви ОСОБА_1 , не засвідчений у встановленому порядку; позивач не зазначив, оригінали яких доказів наявні у нього та в яких осіб наявні інші докази, оригінали яких відсутні у позивача; учасникам справи роз`яснено вимоги до подання письмових доказів. За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок, що надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог докази не є допустимими, тому відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , УДАБК Одеської міської ради за їх недоведеністю. Натомість апеляційний суд не спростував висновок суду першої інстанції про те, що надані позивачем копії документів не засвідчені у встановленому порядку; зробив помилковий висновок, що такі копії документів є допустимими, оскільки інші сторони не заявили про їх недостовірність; не врахував, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях».
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 824/235/18 зазначено, що «відповідно до частини другої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частин четверта вказаної статті). Відповідно до статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Згідно зі статтею 3 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, ратифікованої Законом України від 10 січня 2002 року № 2933-III, єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. Укравтодор не довів обставини, на які посилається як на підставу для зупинення провадження в даній справі, оскільки надані агентством копія та переклад листа без апостиля компетентного органу держави не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту звернення до Паризького апеляційного суду з заявою про скасування Першого часткового рішення (остаточного), прийнятого 26 червня 2018 року відповідно до Регламенту Міжнародної Торгової Палати в м. Парижі, Франція та реєстрації відповідної заяви в Паризькому апеляційному суді 27 вересня 2018 року, а тому передчасним є висновок Київського апеляційного суду як суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення клопотання Укравтодору та зупинення провадження в справі».
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 760/13211/18.
Зазначені доводи касаційної скарги по суті зводяться до непогодження зі встановленими обставинами часу зведення спірного будинку, походження коштів, за які він був набутий, дослідженням та оцінкою доказів, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Водночас згідно з положеннями статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати.
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 331, частини четвертої статті 334 ЦК України, статей 2, 3, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 363/423/17 (провадження № 61-1226св22) зроблено такий правовий висновок: «Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. 
Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України). 
Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. 
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. 
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. 
Вказаний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19). 
Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. 
До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. 
Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.».
Отже, Верховний Суд вже викладав висновок щодо застосування статті 331, частини четвертої статті 334 ЦК України, статей 2, 3, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Судові рішення, ухвалені у цій справі не суперечать правилам застосування указаних норм матеріального права.
Зокрема, суди попередніх інстанцій встановили, що спірний житловий будинок збудований під час перебування сторін у шлюбі, а тому презюмується, що він є спільною сумісною власністю сторін. 
З урахуванням викладеного доводи заявниці про скасування судових рішень з тієї підстави, що право власності вона отримала 26 серпня 2015 року, тобто після розірвання шлюбу, не заслуговують на увагу, оскільки на час вирішення спору спірний будинок є об`єктом права власності.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Пахар Олег Анатолійович, залишити без задоволення.
Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        О. В. Ступак