Ухвала
Іменем України
 
01 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 501/2331/21
провадження № 61-2308ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішенняІллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року                  у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення, 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити в судовому порядку факт проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 рік.
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що з 15 травня 1988 року по              22 серпня 1992 року заявниця була зареєстрована та проживала на території України. З метою отримання громадянства України зверталась до органів державної міграції, де їй повідомлено про необхідність встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, що стало підставою для її звернення до суду з цією заявою.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 січня                 2023 року, заяву ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт, що має юридичне значення, що ОСОБА_1 постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявник обґрунтувала належними доказами вимоги заяви. Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року позасудовим шляхом неможливо, а даний факт для заявниці має юридичне значення та необхідний для набуття громадянства України за територіальним походженням. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи та поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року. ОСОБА_1 звернулася до суду з метою встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. При розгляді справи судом не вирішувалося питання щодо наявності або відсутності у ОСОБА_1 права на набуття громадянства України, а лише в межах заявлених вимог здійснювалась оцінка доводів сторін та доказів щодо постійного проживання заявниці на території України у зазначений нею період. Тому із заяви про встановлення факту постійного проживання на території України не вбачається спір про право.
15 лютого 2023 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішенняІллічівського міського суду Одеської області від                20 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня              2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17. Заявник не надала доказів, що вона зверталася до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України, або доказів того, що їй було відмовлено у встановленні належності до громадянства України. Не використала досудового врегулювання спору, тому її звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України є передчасним. Суди попередніх інстанцій не врахували, що не можуть бути встановленні в судовому порядку факти, зокрема належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави. Крім того, будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства, перебувають в межах інтересу ГУ ДМСУ в Одеській області, тому в цій справі наявний спір про право. 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у             с. Конгаз, Комратського району, Республіка Молдова.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Дезгінжа, Комратського району, Республіка Молдова, ОСОБА_3 уклала шлюб із громадянином Молдови ОСОБА_4 та змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
З 04 жовтня 2016 року по день розгляду справи ОСОБА_1 постійно мешкає та має реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 має намір отримати громадянство України, оскільки вже тривалий час проживає на території України на законних підставах, через що є необхідність у встановленні в судовому порядку факту проживання нею на території України станом на 24 серпня 1991 року.
З довідки Солонівського старостинського округу № 11 Городнянської міської ради від 16 березня 2021 року № 149, витягів з особового рахунку погосподарських книг №№ 4, 5, номер об`єкта погосподарського обліку № 300 на 1986 -1990 роки та                 № 174 на 1991-1995 роки, суд встановив, що ОСОБА_6 з 15 травня 1988  року по 22 серпня 1992 року була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від його підстав встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Підстави встановлення громадянства України встановлені статтею 8 Закону України «Про громадянство України».
У постанові Верховного Суду у справі № 523/14707/19 зазначено «оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).
Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.».
Встановивши факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, що підтверджується належними доказами, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справах           № 654/3462/17, № 757/44694/17-ц, не заслуговують на увагу, оскільки обставини, встановлені у вказаних справах, не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі.
З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                               М. М. Русинчук
                                                                                                                                                                                                                                  Н. О. Антоненко                                                                                                                                                                                                                            І. О. Дундар