Постанова  
Іменем України
 
15 лютого 2023року
м. Київ
 
справа № 212/3116/19
провадження № 61-7273св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Альфа-Банк», державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олена Володимирівна, 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «СБТІ») Волос О. В. (далі - державний реєстратор) про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну позовних вимог, у якій зазначила відповідачами ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - АТ «Альфа Банк»), державного реєстратора ОКП «СБТІ» 
Волос О. В.
 
Позов мотивований тим, що 27 червня 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк») укладено генеральний кредитний договір № 120/460/08 і додаткову угоду № 120/461/01/08 до нього, згідно з умовами яких позичальнику надано кредит у розмірі 110 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних строком до 26 червня 2023 року. 27 червня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 120/390-І-120/460/08, відповідно до умов якого вона на забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору передала в іпотеку належне їй домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Умови кредитного договору належним чином не виконувались, у зв`язку з чим у ОСОБА_2 перед банком виникла прострочена заборгованість. З метою задоволення вимог банку до 
ОСОБА_1 за кредитним договором державний реєстратор ОКП «СБТІ» Волос О. В. 22 лютого 2019 року здійснила державну реєстрацію права власності на вказане домоволодіння (предмет іпотеки) за банком (іпотекодержателем). Разом з тим при реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком державний реєстратор Волос О. В. не врахувала тієї обставини, що 19 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К. В. уже був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на належне позивачці домоволодіння, що свідчить про реалізацію кредитором досудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому повторне звернення стягнення на її майно є недопустимим, у тому числі і через те, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 06 лютого 2018 року банку відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав пропуску позовної давності. Крім того, державний реєстратор Волос О. В. не перевірила дотримання іпотекодержателем норм статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Порядок № 1127), щодо вручення іпотекодавцю вимоги про необхідність усунення порушень і можливого звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
ОСОБА_1 просила визнати недійсною і скасувати державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на належне їй домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену державним реєстратором ОКП «СБТІ» Волос О. В. 22 лютого 2019 року.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 22 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що внаслідок невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором банку спричинені збитки у вигляді неповернутих кредитних коштів і неотриманих доходів, а тому АТ «Укрсоцбанк» як іпотекодержатель мало право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Укладаючи іпотечний договір від 27 червня 2008 року, ОСОБА_1 надала згоду на перехід права власності (відчуження) предмета іпотеки до іпотекодержателя у позасудовому порядку у майбутньому в разі настання чітко визначених обставин у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку». Це застереження в договорі свідчить про те, що сторони досягли згоди про можливість такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки. 18 жовтня 2018 року позивачці направлено повідомлення № 127/18 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, у якому повідомлялось, що в разі не виконання вимоги буде здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону «Про іпотеку» шляхом набуття предмета іпотеки у власність для повернення кредитних коштів, вимоги якого не виконано.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мотуз О. В., задоволено. Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . Визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на належне ОСОБА_1 домоволодіння, здійснену державним реєстратором Волос О. В. 22 лютого 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 640,34 грн. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 640,34 грн. Стягнуто з державного реєстратора Волос О. В. на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 640,34 грн.
 
Апеляційний суд зазначив, що іпотекодержатель не надав належного підтвердження виконання норм статті 35 Закону України «Про іпотеку» та Порядку № 1127 щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується із проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності. Позивачка вимогу про усунення порушення зобов`язання не отримувала, оскільки така вимога була повернена з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», тому іпотекодержатель не набув права на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності. Водночас зміна банком строку дії кредитного договору та сплив позовної давності щодо повернення кредиту на час звернення банку до державного реєстратора не є підставою для скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, оскільки такі обставини не передбачені статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» як підстава для відмови у державній реєстрації права власності. Положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивачка на забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору передала в іпотеку належне їй домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 298,8 кв. м, що перевищує 140 квадратних метрів, тобто на спірні правовідносини не поширюються положення цього Закону. Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що порушення вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» і Порядку № 1127 щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання є самостійною і достатньою підставою для визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
 
Аргументи учасників 
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
 
29 липня 2022 року представник АТ «Альфа-Банк» - адвокат Курдюмов М. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржену постанову, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про порушення АТ «Укрсоцбанк» норм статті 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки банк надіслав позивачці вимогу про усунення порушень рекомендованим листом, однак вона свідомо відмовилась від отримання листа з банку. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також належить вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання, тому ухилення позивачки від отримання повідомлення не може свідчити про порушення банком процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.  
 
Зміст відзиву
 
У серпні 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Мотуз О. В. надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, оскаржене судове рішення залишити в силі.
 
Відзив мотивований тим, що касаційна скарга не обґрунтована та не підлягає задоволенню, оскільки відповідач порушив норми статті 35 Закону України «Про іпотеку» - не надіслав позивачці письмову вимогу про усунення порушення, а вона таку вимогу не отримувала. Банк не довів належними та допустимими доказами факт направлення вимоги іпотекодавцю про усунення порушення, вона не виявила недбалості і не ухилялась від отримання повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2022 року зупинено касаційне провадження у справі № 212/3116/19 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 914/235/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2023 року поновлено касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 15 серпня 2022 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17, від 29 серпня 2018 року у справі № 826/26964/15, від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/2030/19, від 06 жовтня 2021 року у справі № 206/6043/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 676/58/17, від 25 січня 2021 року у справі № 664/220/19.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що 27 червня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_2 укладено генеральний кредитний договір № 120/460/08 та додаткову угоду № 120/461/01/08 до нього, згідно з умовами яких ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 110 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних строком до 26 червня 2023 року.
 
27 червня 2008 року між ОСОБА_1 і АКБСР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 120/390-І-120/460/08, відповідно до умов якого позивачка на забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору передала в іпотеку банку належне їй домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
 
10 вересня 2019 року загальні збори акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиний акціонер АТ «Укрсоцбанк» затвердили рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».
 
Рішенням № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків, виникає в АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року. АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступництва набуло всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набуло обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаними без необхідності внесення змін до відповідних договорів (копія рішення міститься в матеріалах справи).
 
АТ «Укрсоцбанк» відступило право грошової вимоги за кредитним договором від 19 квітня 2007 року № 200Ж/2І07 новому кредитору - АТ «Альфа-Банк».
 
19 жовтня 2012 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська К. В. вчинила виконавчий напис за іпотечним договором, яким звернуто стягнення на належне ОСОБА_1 домоволодіння з метою погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_2 , розмір якої становить:
 
- 82 460,00 доларів США - поточна заборгованість за кредитом;
 
- 23 732,97 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом;
 
- 340,21 доларів США - поточна заборгованість за відсотками;
 
- 52 871,77 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками;
 
- 6 519,11 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками;
 
- 87 565,96 грн - пеня.
 
18 жовтня 2018 року банк направив ОСОБА_1 повідомлення № 127/18, датоване 07 лютого 2018 року, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, в якому повідомлялось, що в разі невиконання вимоги буде здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття предмета іпотеки у власність для повернення кредитних коштів.
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 березня 2019 року № 160382063 державний реєстратор 
Волос О. В. на підставі дубліката, що має силу оригіналу, іпотечного договору № 120/390-І-120/460/08, серія та номер № 3666, виданий 27 червня 2008 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І. І.; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер 127/18, що видане 07 лютого 2018 року АТ «Укрсоцбанк»; генерального договору про надання кредитних послуг, серія та номер № 120/460/08, що 27 червня 2008 року, укладений між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , зареєструвала право власності на домоволодіння загальною площею 298,8 кв. м, а саме: житловий будинок А-2, замощення І.ІІ, огорожа 1.2.3, за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
 
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати застосування в своїх відносинах юридично-значимих повідомлень (зокрема, порядок надсилання, визначати, коли повідомлення вважатиметься отриманим).
 
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
 
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
 
Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків (частина перша статті 38 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на момент вчинення оспорюваного договору).
 
Тлумачення частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що правовим наслідком невиконання або неналежного виконання іпотекодержателем обов`язку за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір, є відшкодування збитків таким особам, а не недійсність договору купівлі-продажу укладеного іпотекодержателем про продаж предмета іпотеки.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя». При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання (такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 361/3222/19 (провадження № 61-2788св21).
 
У справі, що переглядається: 
 
тлумачення змісту пункту 2.4.3, 4.1 іпотечного договору від 27 червня 2008 року № 120/390-І-120/460/08 дає підстави для висновку, що сторони у своєму регуляторі приватних відносин визначили порядок надсилання повідомлень за цих договором, зокрема, вимоги, передбаченої частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», та встановили у пункті 6.2. іпотечного договору, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача;
 
18 жовтня 2018 року банк направив ОСОБА_1 повідомлення № 127/18, у якому міститься дата «07 лютого 2018 року», про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, в якому повідомлялось, що в разі невиконання вимоги буде здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття предмета іпотеки у власність для повернення кредитних коштів, і відповідно до пункту 6.2. іпотечного договору така вимога вважається отриманою з дати поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача (тобто з 18 жовтня 2018 року);
 
на підтвердження факту направлення іпотекодавцю  ОСОБА_1 
презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання позивачем у загальному порядку належними та допустимими доказами не спростована. Тому іпотекодержатель, який з дотриманням пункту 6.2 іпотечного договору направив вимогу, передбачену частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку».
 
За таких обставин, апеляційний суд зробив помилковий висновок щодо неналежного направлення  ОСОБА_1 повідомлення № 127/18 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відмовляючи у задоволенні вимог, пред`явлених до банку, суд першої інстанції правильно виходив із того, що банк дотримався порядку надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання і зробив обґрунтований висновок, що іпотекодержатель набув права на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності. Натомість апеляційний суд скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції у цій частині.
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зазначено, що:
«Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 6 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц). Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)).
Велика Палата Верховного Суду вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо.
Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності на квартиру має розглядатися як спір, який пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на квартиру іншою особою, за якою зареєстроване відповідне право. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис у Держреєстр (див. пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі №823/2042/16). Тому для захисту права власності на квартиру позивачка правильно звернулася з позовом до ТзОВ «Кей-Колект» як особи, за якою таке право зареєстроване, а приватний нотаріус, на необхідність дослідження законності дій якого звертає увагу ТзОВ «Кей-Колект», не є учасником справи та не може бути належним відповідачем за заявленими позовними вимогами».
 
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк». Тому державний реєстратор Волос О. В. і ОСОБА_2 є неналежними відповідачами. У зв`язку з цим суд першої інстанцій зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову до вказаних відповідачів за необґрунтованістю вимог, що є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції у цій частині шляхом викладенням її у редакції постанови суду касаційної інстанції.  
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду прийнята без дотримання норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, постанову апеляційного суду - скасувати, а рішення суду першої інстанції у частині вимог до банку - залишити в силі, в частині вимог до ОСОБА_2 і державного реєстратора - змінити у мотивувальній частині шляхом викладення її в редакції цієї постанови.
 
АТ «Альфа-Банк» сплачено судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 073,60 грн, який підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь банку.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року скасувати.
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 22 липня 2021 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності залишити в силі.
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 22 липня 2021 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос Олени Володимирівни змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови. 
 
Стягнути із ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 3 073,60 грн судового збору.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   В. І. Крат
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук