Номер провадження: 22-ц/813/3920/23 
Справа № 521/14227/22
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних
справах:
головуючого Кострицького В.В.
суддів Назарової М.В., Лозко Ю.П.
за участю секретаря: Пінькової К.Ю.,
учасники справи:
позивач — ОСОБА_1 
відповідач — Головне управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Одеській області,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Одеського апеляційного суду в м. Одеса
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2022 року, ухвалену у складі судді Бобуйок І.А. в приміщенні того ж суду, стосовно заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Одеській області про визнання неправомірним наказу про оголошення догани та його скасування,-
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст обставин справи в суді першої інстанції
27 вересня 2022 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з вказаною позовною заявою про визнання неправомірним наказу про оголошення догани та його скасування .
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2022 року зазначена позовна заява була залишена без руху у зв`язку із невідповідністю вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, з наданням позивачу строку для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення ухвали.
11 жовтня 2022 року позивач подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, проте, на вимогу ухвали суду від 28.09.2022 року, не вказав свою адресу електронної пошти, інформацію щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1  до головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Одеській області про визнання неправомірним наказу про оголошення догани та його скасування - визнано неподаною та повернуто позивачу.
Мотивуючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виконав вимоги ухвали від 28.09.2022 року, вважав за необхідне повернути йому позовну заяву до головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України в Одеській області про визнання неправомірним наказу про оголошення догани та його скасування, через те що подана позовна заява не відповідає вимогам, встановленим законодавством. 
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з таким рішенням, 01 листопада 2022 року ОСОБА_3 звернувся поштою до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просив скасувати оскаржувану ухвалу та зобов`язати Малиновський районний суд м. Одеси прийняти до розгляду вищевказану позовну.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник виходив з наступного, стосовно, вказаного як не усуненого недоліку відсутності інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, теж не відповідає дійсності. По кожному документу (копії), який долучений до позовної заяви, у зрозумілій формі дано пояснення про місце знаходження оригіналу, як що додана копія, в тому числі завірена належним чином, має місце і електронна адреса офіційного сайту на якому викладений документ (повний шлях доступу до офіційно викладеного документу), повну копію якого отримати неможливо завдяки багато-аркушного об?єму, а роздруківка окремого аркушу, що стосується суті позовної заяви, додана до матеріалів. Здивувало й те, що з боку суду (судді, який діє від імені суду) є деяке нерозуміння щодо речей, які за своїми фізичними характеристиками за замовчуванням в оприорі є особистою власністю, але в оригіналі не можуть бути додані до позовної заяви як доказ, наприклад, особиста медична картка що має бути "на руках" (фотокопія аркушів та витягу, що стосується справи додані до заяви), особистий мобільний телефон, про дзвінок з якого йдеться в позовній заяві (фото скріншот вихідного дзвінка також додано до заяви), паспорт (копії окремих аркушів також долучені до заяви), що до цього є незрозумілим. Скаржник вважав безпідставним вимагання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат. Як можно вимагати того чого не існує. Не існують будь які інші судові витрати окрім судового збору. Хоча судовий збір і включається до судових витрат згідно статті 1 Закону України "Про судовий збір", але є фіксованою сумою, визначеною у відсотковій формі статтею 4 зазначеного закону і в даному випадку є єдиною витратою і інших - не передбачається. Розрахунок подається коли мають місце декілька джерел сплати коштів для забезпечення розгляду справи, це послуги на правничу допомогу, експертизу тощо. Це право позивача на відшкодування судових витрат, як що такі є, а не його обов?язок. Пунктом 9 статті 175 ЦПК передбачено подання такого розрахунку для можливості суду у розподіленні таких витрат. Тому не зрозуміла позиція суду щодо надання розрахунку який складається з одного платіжа єдиної загальної суми на яку в наявності є квитанція по сплату. Відповідно до частини 4 статті 177 ЦПК, документи, що підтверджують сплату судового збору додаються до позовної заяви. Що скаржник вважав зробленим. Надалі, суд першої інстанції при винесенні ухвали опирався на прецедентну практику Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. На думку скаржника з цього приводу Малиновський районний суд вважав можливим посилатися на прецедентні рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 року та "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 року. В рішеннях яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. 3 наведеного, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду. Скаржник вважав, що посилаючись на певні, вище зазначені рішення, Малиновським районним судом в повному обсязі не проаналізована сама справа по якій Європейський суд виносив відповідне рішення, і не враховувався той факт, що ці рішення ґрунтуються на фактичних недоліках що мали місце і допущені позивачем, які створюють заборону або обмеження на справедливий суд встановлені державою, а саме несплата та відмова у сплаті судового збору і обмеження стосуються саме цього факту. Такі обмеження встановлені і законодавством України. Тобто, рішення Європейського суду обгрунтовані фактичним аспектом, встановленим державою, який обмежує право позивача на судовий захист. А у випадку, який оскаржується, Малиновський суд обмежив моє право на судовий захист не фактичним, а формальним, надуманим аспектом, як кажуть у народі "притягнутим за вуха", посилаючись на прецендент, який в загалі не є аналогічним і не відповідає суті права. Таким чином, Малиновським районним судом допущено порушення прав і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду.

Позиція інших учасників справи
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник відповідача звернувся із відзивом, відповідно до якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.
Мотивуючи такий відзив відповідач виходив з наступного, що норма права, викладена у частині першій статті 185 ЦПК України, встановлює єдиний можливий варіант поведінки у разі невідповідності позову вимогам статей 175 і 177 ЦПК України, а постановлення ухвали про залишення позову без руху у такому випадку є не правом суду, а його обов?язком. Отже відповідач вважав, що суд першої інстанції при постановленні ухвали про залишення позовної заяви без руху, виконав вимоги встановлені частиною першою статті 185 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 185 ЦПК України, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Так ухвалою Малиновського районного суду від 28 вересня 2022 року по справі № 521/14227/22 зазначено недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, а також наслідки невиконання вимог ухвали. Однак, як вбачається з ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2022 року по справі N° 521/14227/22, Апелянтом такі недоліки усунуті не були. Відповідач також погоджується з посиланням суду першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а саме справи «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польші» від 19 червня 2001 року. На думку Головного управління, заперечення Апелянта щодо релевантності таких справ є безпідставними з огляду на наступне. Оскільки ЄСПЛ користується доктриною "живої конвенції", особливого значення в розумінні релевантності практики відграють автономні поняття. Як зазначає сам Апелянт в своїй апеляційній скарзі, право на суд не є абсолютним і може бути піддане обмеженням з боку держави, які, проте, не має завдавати шкоди самій суті права. В той же час, суд першої інстанції в ухвалі про залишення позову без руху, вказав Апелянту на недоліки позовної заяви та надав строк на їх усунення. Крім того, повернення позовної заяви не позбавляє Апелянта можливості повторно її подати. Таким чином, на думку Відповідача, процесуальні вимоги, встановлені ЦПК України спрямовані на дотримання учасниками справи норм цивільного судочинства. Отже відповідач вважав, що наявність процесуальних вимог не перешкоджає реалізації скаржником його права на справедливий суд.

Явка сторін
Сторони належним чином повідомлені про час, дату та місце судового розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не зявились, клопотань про перенесення або відеоконференцію не надійшло, судова колегія вважає за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи.

Позиція апеляційного суду
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.
Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Відповідно до ст.ст. 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Так, суд першої інстанції, встановивши невідповідність позовної заяви ОСОБА_1 вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, 28 вересня 2022 року постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надав позивачу строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали
В обґрунтування залишення позовної заяви ОСОБА_1  суд першої інстанції зазначав, що позивач не свою адресу електронної пошти, інформацію щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
11 жовтня 2022 року на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 28.09.2022 року,  подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Згідно з положеннями пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.
Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Разом з тим, аналіз наданих сторонами доказів, здійснюється судом при вирішенні справи - спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху.
Апеляційний суд вважає, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не звернув увагу на те, що сторона надала всі наявні в неї докази, на підставі яких можна вирішувати справу, при цьому ступень обґрунтованості позовних вимог не може бути підставою для залишення позовних вимог без руху, а може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, питання розрахунку судових витрат та електронної адреси позивача можливо було усунути під час підготовчого провадження і такі питання не заважали суду розглядати справу та дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачеві.
Таким чином, не можна визнати обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви з зазначених судом підстав.
Висновки суду щодо невиконання вимог ухвали Малиновського районного суду від 28.09.2022 року не відповідають дійсності. Так даною ухвалою судом звернуто увагу на те, що позовна заява не містить відомості відповідно до ч. 3 п.п. 2, 8, 9, 10 ст. 175 ЦПК, а також ч.2, 4, 5 ст. 95 ЦПК. Всі недоліки визначені у вище зазначених статтях були усунуті в у встановлений судом строк. Проте, судом першої інстанції визначені нібито не усунуті недоліки, які підтверджують не виконання вимог вищезазначеної ухвали і стали підставою для повернення позовної заяви позивачу. 
Відповідно до статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Частиною 2 статі 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права.
Стаття 21 Конституції України проголошує, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України). Такі ж саме аспекти вимагаються і частиною 1 статті 9 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).
Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 4.12.95 у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
У рішенні від 13 січня 2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 98 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст. 6 Конвенції.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Судова колегія обмежена обсягом повноважень передбачених ст.374 ЦПК України, а тому не може виконати вимогу апелянта про зобов`язання Малиновського суду, однак може справу направити для продовження розгляду до Малиновського районного суду м. Одеси.
Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України скасовує оскаржувану ухвалу та направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2022 року – скасувати.
Справу направити для продовження розгляду до Малиновського районного суду м. Одеси .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлений 17.01.2023 року.

Головуючий В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

                                                                                                                             Ю.П. Лозко