ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5985/19          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Чудак О.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

30 січня 2023 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Федотова І.В., 
          Коротких А.Ю.,
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.12.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про:
- визнання рішення відповідача від 21.12.2018 №139697/02 протиправним;
- зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 за період з вересня 2017 року по квітень 2018 року у розмірі 40 000 грн, що утворилась як заборгованість за попередні роки.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.12.2021 позов задоволено:
- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, що полягає у невиплаті пенсії ОСОБА_1 за період з вересня 2017 року по квітень 2018 року;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві виплатити ОСОБА_1 пенсії за період з вересня 2017 року по квітень 2018 року.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для виплати позивачу пенсії відсутні, оскільки на ці цілі відповідні кошти відповідачу не надходили.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонером за віком та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві як внутрішньо переміщена особа.
Зокрема, 15.06.2017, 25.09.2017 та 06.03.2018 позивача взято на облік в Оболонському районі м. Києва як внутрішньо переміщену особу з АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідними довідками.
З матеріалів справи видно, що виплата пенсії позивачу призупинялась з вересня 2017 року та з березня 2018 року.
Згідно із рішеннями Комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.10.2017 № 41 та від 27.03.2018 № 12 позивачу поновлено виплату пенсії.
ОСОБА_1 06.11.2018 звернувся до ГУ ПФУ із заявою, у якій висловлено прохання здійснити виплату його пенсії за період з вересня 2017 року по квітень 2018 року у розмірі 40  000 грн, що утворилась за минулі періоди.
Відповідач листом від 21.12.2018 №139697/02 повідомив позивача, що за його заявою від 06.03.2018 та на підставі рішення Комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам йому поновлено виплату пенсії з травня 2018 року. Кошти, які не виплачені з березня по квітень 2018 року обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та будуть виплачені після прийняття окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про порушення відповідачем прав ОСОБА_1 , що полягає у невиплаті позивачеві пенсії за період з вересня 2017 року по квітень 2018 року.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.
Згідно з частиною першою статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Питання виплати пенсій за минулий період врегульовані статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка передбачає, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Особливості виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам визначаються також іншими нормативно-правовими актами, а саме: Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII, Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, а також постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 .
Відповідно до абзацу першого частини першої, частини третьої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Згідно з підпунктами 4, 5, 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.
Для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред`являється оригінал такої довідки.
За результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї або інших документів, визначених в абзацах другому і третьому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.
Також пунктом 15 вказаного Порядку у редакції зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335, передбачав, що орган, який здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2019, що залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 у справі №640/18720/18, визнано протиправним та нечинним підпункт 2 ппункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 в частині, що стосується сум невиплачених пенсій.
Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788 (набула чинності 30.08.2019) внесено зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 та доповнено його новим абзацом, який передбачає, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Окремий порядок виплати заборгованості пенсії внутрішньо переміщеним особам, яка утворилася до місяця відновлення її виплати, залишається не визначеним.
Разом з тим відсутність механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти позивача права на отримання належних їй сум пенсії за період з вересня 2017 року по квітень 2018 року.
Також колегія суддів наголошує на тому, що нормативно-правовим актом, який визначає порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням є Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих цим Законом, можуть застосовуватись виключно за умови, якщо вони не суперечать йому.
Як раніше зазначалося, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлює обмеження щодо виплати пенсії за минулий час виключно шляхом визначення періоду, за який відповідні суми можуть бути виплачені пенсіонеру: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини та без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.
Відкладення виплати нарахованих сум пенсії за минулий час Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено.
Щодо посилань скаржника на те, що виплата спірної пенсії має здійснюватися за окремою бюджетною програмою, фінансування якої не здійснювалося, колегія суддів зазначає таке.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати у залежність від видатків бюджету. Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Згідно частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відтак, самостійно взявши на себе зобов`язання щодо виплати пенсій, держава не вправі посилатися на відсутність фінансування як на підставу невиконання такого зобов`язання.
За наведених обставин, посилання скаржника на відсутність фінансування відповідної державної програми, не є підставою для відмови позивачу у задоволенні позову щодо виплати пенсії за спірний період.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на виплату нарахованих за спірний період сум пенсії. 
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що напрями використання коштів Пенсійного фонду України визначені у статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка не передбачає можливості здійснення витрат на сплату судового збору.
Оцінюючи наведені доводи колегія суддів враховує, що згідно з частиною першою статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду використовуються на: фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду .
Таким чином вказаний Закон прямо передбачає можливість використання коштів на фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду.
Додатково колегія суддів наголошує на тому, що спеціальною нормою права, яка регулює порядок розподілу судових витрат, є стаття 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), яка прямо передбачає, що судові витрати позивача, понесені у зв`язку з розглядом цієї справи, належить стягнути саме за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.12.2021 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          І.В. Федотов

Суддя          А.Ю. Коротких