ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2226/23 Справа № 243/2976/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 243/2976/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 грудня 2022 року, яке ухвалено суддею Хаустовою Т.А. поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, на підставі Наказу №29-к «Про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області» від 10 травня 2022 року, та повне судове рішення складено 07 грудня 2022 року,-

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про скасування Рішення № 963010172411 від 13 грудня 2020 року про відмову у виплаті недоотриманої суми пенсії померлого пенсіонера та зобов`язати виплатити спадщину після померлого.
В обгрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 .
30 серпня 2021 року Приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Таранушенком В.М. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого позивач є спадкоємцем недоотриманої пенсії ОСОБА_2 в розмірі 145 263,13 грн. 
Дане Свідоцтво було видане нотаріусом на підставі повідомлення відповідача №0500-1505-5/51651 від 11 серпня 2021 року.
07 грудня 2021 року представник позивача, ОСОБА_3 , надав відповідачу, разом з необхідними документами, заяву про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера ОСОБА_2 .
При подачі документів, працівники відповідача також вимагали надати їм довідку про те, що позивач є переселенцем.
Представник позивача у заяві вказав, що позивач зареєстрований та постійно мешкає в м. Донецьку, він не знаходиться на підконтрольній Україні території, у зв`язку з чим, відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», він не є внутрішньо переміщеною особою та, відповідно, не має цієї довідки.
16 грудня 2021 року представник позивача отримав лист відповідача, в якому той зазначив, що ним прийнято рішення про відмову у виплаті позивачу недоотриманої пенсії за померлого ОСОБА_2 , так як у позивача відсутня Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Також, разом із листом, відповідач надіслав своє Рішення про відмову у виплаті недоотриманої пенсії від 13 грудня 2021 року №963010172411, яке мотивоване тим, що позивачем не надана Довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи, яка, на думку відповідача, потрібна відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», відповідно до якої пенсії виплачуються тільки внутрішньо переміщеним особам.
При цьому, відповідач зазначив, що відповідно до п. 2.26 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-VІ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі не звернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, Свідоцтво про смерть, Свідоцтво про право на спадщину. Тобто, в цьому переліку відсутня Довідка переселенця, як обов`язковий документ, необхідний для отримання спадщини.
24 грудня 2021 року представником позивача було оскаржене дане рішення до Пенсійного фонду України, яким 10 січня 2022 року була надана відповідь, в якій він погодився із правомірністю вимоги відповідача про обов`язкове надання Довідки внутрішньо переміщеної особи для отримання спадщини у вигляді недоотриманої пенсії.
Із зазначеним рішенням відповідача про відмову у виплаті недоотриманої суми пенсії позивач не згоден. 
Зазначає, що він у встановленому законом порядку набув право власності на грошову суму в розмірі 145 263,13 грн., шляхом її спадкування після смерті батька ОСОБА_2 . Право на спадщину позивача підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим на його ім`я. Також, ні ЦК України, ні будь-який інший закон не визначають, що особи, які мешкають на тимчасово окупованій території, можуть отримати спадщину лише у разі, якщо вони є внутрішньо переміщеними особами.
Позивач зазначає, що у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації його прав, як спадкоємця, на отримання належного йому спадкового майна.
Посилаючись на викладене, просив суд: скасувати в повному обсязі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №963010172411 від 13 грудня 2021 року про відмову ОСОБА_1 у виплаті недоотриманої суми пенсії померлого пенсіонера та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити йому 145 263,13 грн., як спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено.
Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 963010172411 від 13 грудня 2021 року про відмову ОСОБА_1 у виплаті недоотриманої суми пенсії ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошові кошти в порядку спадкування за законом у виді недоотриманої за життя пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 145 263,13 грн. 
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн. 
В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції та неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати рішення суду.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Предметом даного спору є скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, тобто суб`єкта владних повноважень, прийнятого ним при здійсненні владних управлінських функцій, та зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №757/70264/17-ц (провадження №14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17 (провадження №14-162цс19).
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а позивач ОСОБА_1 про причини неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.
Як установлено судом і підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 серпня 2021 року Приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області, Таранушенком В.М., вбачається, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкове майно, на яке видано Свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії в розмірі 145 263,13 грн., належної спадкодавцю на підставі Повідомлення №0500-1505-5/51651 від 11 серпня 2021 року, виданого Відділом обслуговування громадян №2 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
07 грудня 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника за Довіреністю 61 АА 7859908 від 09 липня 2021 року ОСОБА_3 , звернувся до відповідача з Заявою за № 11734 про виплату недоотриманої пенсії, у зв`язку зі смертю пенсіонера, в заяві зазначив, що він наполягає на прийомі документів без довідки переселенця ОСОБА_1 , так як він не є переселенцем в розумінні ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», оскільки він із місця свого проживання в м. Донецьку на територію підконтрольну Україні не переїжджав, його ніхто не змушував це робити, та на території підконтрольній Україні він не знаходиться.
Рішенням відповідача від 13 грудня 2021 року за № 963010172411 ОСОБА_4 було відмовлено у виплаті недоотриманої суми пенсії померлого ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю реєстрації, як внутрішньо переміщеної особи, згідно з ст.4 Закону України від 20 жовтня 2014 року №1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що сума пенсії, яка належала ОСОБА_2 і залишилась недоотриманою у зв`язку з його смертю, увійшла до складу спадщини, право на яку має позивач ОСОБА_4 , а ненадання ним довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи не є підставою, для позбавлення його права на отримання спадкового майна.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, гак як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Відповідно до статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.
Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Зміст частини третьої статті 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.
Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.
Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.
Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 серпня 2021 року Приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області, Таранушенком В.М., спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкове майно, на яке видано Свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії в розмірі 145 263,13 грн., належної спадкодавцю на підставі Повідомлення №0500-1505-5/51651 від 11 серпня 2021 року, виданого Відділом обслуговування громадян №2 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
Тобто, позивач, як спадкоємець за законом, який прийняв спадщину, має право на спадкове майно, тобто пенсію свого батька, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
07 грудня 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника за Довіреністю 61 АА 7859908 від 09 липня 2021 року ОСОБА_3 , звернувся до відповідача з Заявою за № 11734 про виплату недоотриманої пенсії, у зв`язку зі смертю пенсіонера.
Рішенням відповідача від 13 грудня 2021 року за № 963010172411 ОСОБА_4 було відмовлено у виплаті недоотриманої суми пенсії померлого ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю реєстрації, як внутрішньо переміщеної особи, згідно з ст.4 Закону України від 20 жовтня 2014 року №1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 24 Конституції Українив становлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно достатті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбаченихКонституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.
Відповідно достатті 92 Конституції Українивиключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).
Устатті 46 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»(у редакції, чинній на час припинення страхових виплат) передбачено випадки припинення страхових виплат і надання соціальних послуг: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно з пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ) Кабінет Міністрів України визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації).
Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи наведено у абзаці першому частини першоїстатті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»(у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Як зазначено встатті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбаченихКонституцієюта законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.
Жодним законом України не визначено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації, як внутрішньо переміщеної.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2021 року у справі № 243/9109/19
Таким чином, ненадання позивачем ОСОБА_1 довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи не є підставою, для позбавлення його права на отримання спадкового майна.
Отже, у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача, як спадкоємця, на отримання всього належного йому спадкового майна.
Таким чином, встановивши, що позивач, як спадкоємець за законом, який прийняв спадщину, має право на спадкове майно, тобто пенсію свого батька, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; приймаючи до уваги, що дії відповідача порушують право позивача, як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна, суд першої інстанції дійшовши обґрунтованого висновку про скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 963010172411 від 13 грудня 2021 року про відмову ОСОБА_1 у виплаті недоотриманої суми пенсії ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошові кошти в порядку спадкування за законом у виді недоотриманої за життя пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 145 263,13 грн. 
При цьому, позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в частині визначення належного способу захисту його порушеного права саме шляхом стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошових коштів у порядку спадкування за законом у виді недоотриманої за життя пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 145 263,13 грн., а, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Доводи ж апеляційної скарги відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про те, що заявлений позивачем спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки є публічно-правовим з огляду на те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області є суб`єктом владних повноважень та предметом даного спору є оскарження його рішення, прийнятого в межах владних повноважень, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Для розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формальних критеріїв - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин і предмета спору. Для правильного вирішення питання про юрисдикцію суду визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта (інших суб`єктів), а останній (останні), відповідно, зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.
Отже, у публічно-правовому спорі сторони правовідносин не є рівноправними: одна зі сторін - суб`єкт владних повноважень виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Зазначені функції суб`єкт владних повноважень має виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, а не тільки із суб`єктного складу сторін.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позов подано з метою захисту спадкових прав, оскільки предметом заявлених позовних вимог є виплата не отриманих батьком позивача за життя пенсії, які не стосуються порядку їх нарахування. 
Тобто правовідносини між сторонами не є публічно-правовими.
Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №757/70264/17-ц (провадження №14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17 (провадження №14-162цс19), є помилковим.
Так, у справах №757/70264/17-ц та  №686/23445/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про адміністративну юрисдикцію спору, що пов`язаний з визначенням розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання.
Однак, у справі, що розглядається, позов обґрунтований захистом спадкових прав позивача і взагалі не пов`язаний з нарахуванням та виплатою розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання.
Тобто, позовна вимога у справах  №757/70264/17-ц та  №686/23445/17 не є тотожною позовній вимозі, у справі що розглядається.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 грудня 2022 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 14 березня 2023 року.

Головуючий: 

Судді: