ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/49/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/949/21 Категорія: 301030300 	Піньковський  Р. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
представник позивача – адвокат Покоєвич Артем Олексійович;
відповідач – ОСОБА_2 ; 
представник відповідача – адвокат Єременко Ірина Валентинівна;
особа, що подала апеляційну скаргу – представник позивача – адвокат Покоєвич Артем Олексійович; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеногопозовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Покоєвича Артема Олексійовича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя, 

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 31 жовтня 1998 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірвано 19 червня 2012 року рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області.
Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за спільні сумісно нажиті кошти був придбаний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яким зараз користується лише відповідач ОСОБА_2 .
Позивач вказувала, що будинок є спільним сумісним майном подружжя, оскільки був придбаний під час перебування сторін у шлюбі і вони мають рівні права на користування будинком, а розірвання шлюбу, у відповідності до вимог чинного законодавства, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Оскільки зі сторони відповідача існують перешкоди у користуванні будинком, є необхідність у визнанні права власності за позивачем на 1/2 частку спільного майна подружжя, тому ОСОБА_1 просила суд визнати право приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і був придбаний за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на цей будинок. 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду обґрунтоване тим, що судом достовірно встановлено, що спірний будинок було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, отже, він є об`єктом спільного майна подружжя та підлягає поділу.
Однак, у зв`язку із тим, що відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із цих підстав, оскільки перебіг строку позовної давності для позивача почався 19 червня 2012 року, з дня ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, які були присутні в судовому засіданні, та на час звернення з вказаним позовом пройшло понад три роки від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача – адвокат Покоєвич А.О. подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2022 року і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі вказує, що позивач та її представник не отримували копію заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності у даній справі, що свідчить про неналежне повідомлення ОСОБА_1 про хід судового розгляду.
Зазначає, що відповідач ввів суд в оману у зв`язку із неправильним застосуванням строку позовної давності, оскільки постановою Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року скасовано рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Скаржник вважає, що строк позовної давності у даній справі слід відраховувати саме з постановлення Черкаським апеляційним судом вказаної постанови 30 квітня 2020 року, тому позивач не пропустила визначений законом строк звернення до суду.
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказуючи на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити в силі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2022 року та відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 жовтня 1998 року по 19 червня 2012 року, що підтверджується рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2012 року, яке вступило в законну силу 29 червня 2012 року, прийнятого у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
У період перебування у шлюбі 26 серпня 1999 року відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 2-2176, житлового будинку АДРЕСА_1 .
Оскільки договір купівлі-продажу вказаного будинку було укладено 26 серпня 1999 року, суд першої інстанції при вирішенні спору правильно послався на норми Кодексу про шлюб та сім`ю України та Сімейного кодексу України.
Згідно зі статтями 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач вказував, що спірний будинок було придбано за кошти його батьків, проте, як правильно визначено судом, належних доказів цих обставин матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене, дослідивши надані сторонами докази, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний будинок був придбаний у період шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Водночас, суд зробив помилковий висновок в частині наявності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин.
Так, відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, яка мотивована тим, що строк позовної давності у даній справі слід відраховувати з дня ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу, тобто, з 19 червня 2012 року.
Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду з наступних підстав.
До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина перша - друга статті 20 СК України).
Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 710/122/20 (провадження № 61-6223св21) зазначено, що «перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження 61-5400св19)».
Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що зі сторони відповідача існують перешкоди у користуванні спільним майном, тому вона звернулась із позовом про поділ майна подружжя.
При цьому ні позивачем, ні відповідачем не вказано, коли саме відповідач почав чинити перешкоди позивачу у користуванні спільним майном, тобто, коли саме було порушене право позивача на користування своєю власністю.
Розірвання шлюбу між сторонами рішенням суду не свідчить про наявність у позивача перешкод у користуванні спільним майном подружжя, а саме спірним будинком.
Водночас колегія суддів враховує посилання в апеляційній скарзі на наявність судових рішень у справі за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року у справі № 705/2876/19 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 ; скасовано рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
У постанові Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року вказано, що у червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , та у зазначеному житловому будинку прописана його колишня дружина ОСОБА_1 . Так як після їх розлучення відповідач не мала де зареєструвати своє місце проживання позивач з добрих міркувань не наполягав на її знятті з реєстрації.
Із наведено вбачається, що до червня 2019 року право позивача на належну їй частину у спільному майні не порушувалось відповідачем. Отже про порушення свого права ОСОБА_1 дізналась після ухвалення Уманським міськрайонним судом Черкаської області 18 вересня 2019 року рішення про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Згідно із ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 березня 2020 року про відкриття провадження у справі №705/2876/19 ОСОБА_1 отримала копію рішення Уманським міськрайонним судом Черкаської області 18 вересня 2019 року 23 січня 2020 року.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що про порушення свого права позивач дізналась 23 січня 2020 року, тому перебіг позовної давності для захисту порушеного та оспорюваного відповідачем права власності позивача на частку у спільному майні почався з 24 січня 2020 року.
Позовну заяву ОСОБА_1 подано в межах визначеного законом трирічного строку звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції помилково ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із пропуском нею строку позовної давності.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, апеляційну скаргу представника позивача – адвоката Покоєвича Артема Олексійовичаслід задовольнити частково, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог і визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірний будинок колегія суддів вважає неналежним способом захисту прав позивача, оскільки право власності на будинок було зареєстроване за відповідачем, та належним способом захисту є визнання спірного будинку об`єктом спільного майна подружжя та визнання за сторонами права власності по 1/2 частині у спільному майні. 
Аналогічна правова позиція викладена у пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року справі № 209/3085/20.
У зв`язку із наведеним у задоволенні позовних вимог про припинення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірний будинок слід відмовити.
На підставі статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних та апеляційних вимог, із відповідача слід стягнути на користь позивача понесені останньою судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1135 грн ((908+1362)/2).
Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Покоєвича Артема Олексійовича задовольнити частково. 
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 жовтня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  судові витрати в розмірі 1135 гривень. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 25 січня 2023 року.

Судді