П О С Т А Н О В А
 І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
18 січня 2023 року                                                                                       м. Київ
         
Справа № 359/1185/20
Провадження: № 22-ц/824/1651/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Вербової І. М., Нежури В. А.,
секретар Івасенко І. А.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Полонського Олександра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Борця Є.О., 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Пристоличної сільської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька в її вихованні,
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Пристоличної сільської ради, про позбавлення батьківських прав,
                                                 у с т а н о в и в:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що 20 липня 2012 року він уклав шлюб з ОСОБА_1 у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 23 квітня 2019 року шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю, однак ОСОБА_1 перешкоджає йому спілкуватись з сином. За викладених обставин просив суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_3 та визначити такий спосіб участі батька у вихованні дитини: побачення кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 9 години 00 хвилин суботи до 20 години 00 хвилин неділі за місцем проживання позивача без присутності ОСОБА_1 ; побачення кожної другої та четвертої п`ятниці та суботи місяця з 16 години 00 хвилин п`ятниці до 20 години 00 хвилин суботи за місцем проживання ОСОБА_2 без присутності відповідача; побачення у будні дні тривалістю не менше 4 годин за попередньою домовленістю з ОСОБА_1 з урахуванням навчально-виховного процесу, медичних протипоказань та режиму дня дитини (часу, передбаченого дня її сну) без присутності відповідача; проживання з дитиною під час відпустки позивача або у вільний від роботи час протягом шкільних канікул сина ОСОБА_3 без присутності ОСОБА_1 щорічно протягом 60 днів з розподілом цих днів протягом року; побачення на Різдво, Пасху, Трійцю та день народження ОСОБА_2 з 9 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин за місцем проживання позивача або іншим визначеним ним місцем без присутності ОСОБА_1 ; проживання з дитиною протягом 5 днів, узгоджених з відповідачем, під час зимових шкільних канікул з урахуванням режиму дня та стану здоров`я дитини за місцем проживання позивача без присутності ОСОБА_1 ; побачення в день народження дитини з 9 години 00 хвилин 10 грудня до 20 години 00 хвилин 11 грудня за місцем проживання ОСОБА_2 без присутності відповідача; побачення кожного дня під час хвороби дитини з 9 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин за місцем проживання ОСОБА_3 з дотриманням режиму його дня; спілкування з дитиною в дошкільних, шкільних та інших навчальних закладах у час, вільний від навчального процесу; спілкування з дитиною без обмеження у часі за допомогою телефонного та інших засобів зв`язку з урахуванням режиму дня і стану здоров`я ОСОБА_3 ; виїзд з дитиною за кордон (з метою відпочинку та оздоровлення) у період часу, узгоджений з ОСОБА_1 , без відриву дитини від навчального та виховного процесу без присутності відповідача.
ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, обґрунтувавши його тим, що ОСОБА_2 не виконує обов`язки по вихованню дитини. Окрім того, він ухиляється від сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , призначених рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 5 березня 2020 року. За викладених обставин просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2022 року первісний позов ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька в її вихованні задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_3 .
Визначено такий спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні його сина ОСОБА_3 :
- побачення кожної першої та третьої суботи місяця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. в громадських місцях в присутності матері ОСОБА_1 
- побачення кожної другої та четвертої неділі місяця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. в громадських місцях в присутності матері ОСОБА_1 .
У задоволенні первісного позову в частині вимоги про визначення іншого способу участі батька у вихованні дитини відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини  , адвокат Полонський О.Ю. в інтересах ОСОБА_1  направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким встановити порядок побачення батька ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 наступним чином: кожну першу та третю суботу місяця з 12 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.; кожну другу та четверту неділю місяця з 12 год. 00 хв. до 13 год.00 хв.; за умови, що такі зустрічі будуть відбуватись в громадських місцях, в присутності матері ОСОБА_1 та працівника служби у справах дітей та сім`ї, або психолога, за бажанням дитини.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ОСОБА_1 ніколи не позбавляла можливості ОСОБА_2 спілкуватися з сином, що підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Окрім того, зазначив, що ані ОСОБА_2 , ані його представником не було подано жодних доказів, які б свідчили про факт порушення його прав на спілкування з сином та участі у його вихованні. Вказав, що 16 червня 2022 року відбулось засідання комісії виконавчого комітету Пристоличної сільської ради, на якій було затверджено висновок про визначення участі ОСОБА_2 у вихованні ОСОБА_3 . Оскільки ОСОБА_3 знаходиться в Німеччині з матір`ю ОСОБА_1 , то стає не зрозуміло, яким чином члени комісії виконавчого комітету Пристоличної сільської ради змогли встановити, як малолітня дитина - ОСОБА_3 сприймає фігуру батька. Зазначив, що ОСОБА_1 категорично не погоджується з затвердженим висновком, вважає його незаконним, таким, що порушує її права та права дитини, оскільки висновок було винесено без врахування її думки, її робочого графіку та різних життєвих обставин. Наголосив, що комісія була зобов`язана врахувати права та інтереси матері дитини. Також стверджував, що присутність фахівця - психолога на побаченнях батька з дитиною є вкрай необхідною для психологічного стану дитини, а також для батьків, оскільки ОСОБА_1 протягом багатьох років потерпала від фізичного та психологічного насильства з боку ОСОБА_2 . 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 вересня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні  адвокат Полонський О.Ю. в інтересах ОСОБА_1  підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. 
ОСОБА_2 до оголошення судом перерви у розгляді справи заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.
Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 20 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 .
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 23 квітня 2019 року  шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 5 березня 2020 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 2000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 5 серпня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.
29.04.2021 року відкрито кримінальне провадження за фактом вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст.  126-1 КК України.
В рамках даного кримінального провадження були  проведені судово-психіатричні експертизи.
Згідно висновку судово-психіатричної експерта № 311 від 12.05.2021 року, ОСОБА_1 виявляє сприятливі характерологічні особливості та відповідальне батьківське ставлення до дитини, педагогічно-адекватні настанови виховної поведінки, які обумовлюють відчуття благополуччя дитини та у перспективі - адекватний розвиток дитини та гармонійне становлення особистості. Наявна актуальна сімейна ситуація (конфліктні відносини між батьками, агресивна поведінка батьків у присутності дитини, в тому числі взаємні образи та претензії тощо) негативно впливає на почуття дитини, формуючи такі негативні переживання як страх, безпорадність, неможливість зміни ситуації, актуалізує потребу в захисті, дистанціювання від конфліктів. Тривале спостереження таких сімейних відносин та поведінки з боку батьків може призвести до формування у дитини психосоматичних розладів, агресії та ауто агресії. ОСОБА_3 виявляє позитивне емоційне ставлення до матері, сприймає її як об`єкт надійної стійкої прив`язаності. До батька дитина має амбівалентні почуття: з одного боку сприймає його як рідного, з іншого - у теперішній час актуальний є емоційне відторгнення батька. Зміна актуальних умов проживання дитини та його найближчого соціального оточення негативно вплине на психоемоційний стан та відчуття благополуччя дитини.  На теперішній час рекомендовано: не змінювати умови проживання дитини (а саме проживання з матір`ю) та його найближче соціальне оточення; зустрічі з батьком повинні відбуватись поступово та систематично, в безпечних умовах та нейтральній території, в присутності осіб, яким дитина довіряє, почувається безпечно із залученням психолога (соціального працівника) для допомоги налагоджування контакту з дитиною. 
Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 310 від 12.05.2021 року, ОСОБА_1 під час скоєння інкримінованих відносно неї дій могла розуміти їх характер значення, а також чинити опір. Внаслідок вчиненого насильства з боку ОСОБА_2   у ОСОБА_1 виникли зміни в психоемоційному стані у вигляді лабільності емоційних переживань , накопичення емоційних переживань, образливості, приниженої гідності та розгубленості почуттів, які перешкоджають її активній самореалізації як особистості. Негативний емоційний стан є  психологічною домінантою у свідомості  ОСОБА_1 . Ситуація, що досліджується у даному кримінальному провадженні, є психотравмувальною для ОСОБА_1 внаслідок чого їй завдані психологічні (моральні) страждання. Негативні зміни у емоційному стані ОСОБА_1 можуть зникнути після нормалізації ситуації, яка досліджується в кримінальному провадженні.
Згідно висновку служби у справах дітей Пристоличної сільської ради від 16.06.2022 року, рекомендовано порядок спілкування та участі ОСОБА_2 у вихованні сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : кожну першу та третю суботу місяця з 10 год до 18 год; кожну другу та четверту неділю місяця з 10 год до 18 год, за умови, що такі зустрічі будуть відбуватись в громадських місцях та в присутності матері хлопчика ОСОБА_1 . Рекомендовано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залучати до таких зустрічей соціального фахівця або психолога. 
Визначаючи спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні сина  ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із висновку щодо участі ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_3 №94 від 16 червня 2022 року, а також психоемоційного стану дитини, особливостей сприйняття ним сімейної ситуації, відносин з батьком, які актуалізують негативні асоціації та ймовірно вимагають від дитини знаходити способи захисту, в першу чергу значущих для себе осіб - матері, а тому встановив графік зустрічей  батька з сином за присутності матері ОСОБА_1 .  При цьому, суд вважав, що потреба у додатковій присутності інших осіб (психолога або соціального працівника) відсутня.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно зі статтею 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є встановлення правовідношення; зміна правовідношення.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У частині першій статті 158 СК України зазначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.
Частиною другою статті 159 СК України передбачено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що будь-хто із батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду     від 01 квітня 2020 року у справі № 165/2839/19.
У постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі   № 686/2543/19, від 15 липня 2021 року у справі № 565/1501/19, від 31 березня    2021 року у справі № 562/1686/18, зазначено, що батьки не позбавлені права у майбутньому змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини. Також, у разі виникнення підстав для твердження про настання негативних наслідків для дитини за результатами спілкування з батьком у випадку доведеності вказаного мати не позбавлена права порушити питання про зміну способу участі батька у вихованні дитини.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша - третя статті 157 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
З огляду на вказані норми матеріального права батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частини третьої статті 9 Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hant v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. При цьому, необхідно надавати системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати, у першу чергу, інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.
У справі  22 червня 2022 року№ 757/33742/19-ц Верховний Суд зазначив, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють позивача ОСОБА_2 можливості регулярно спілкуватися з дитиною, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
ОСОБА_1 не заперечує, а навпаки підтверджує факт існування між нею та ОСОБА_2 конфлікту, через який вони не можуть вирішити питання участі батька у вихованні сина. 
Матеріали справи свідчать, що наслідком конфлікту між сторонами стало внесення до ЄРДР відомостей про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.  Вчинення ОСОБА_2 дій за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України,  негативно вплинуло на психоемоційний стан як дитини ОСОБА_3 , так і його матері ОСОБА_1 .
Визначаючи порядок зустрічей батька із сином за присутності матері у період часу з 10 год до 18 год, тобто, 8 годин поспіль, суд  першої інстанції не взяв до уваги інтереси матері в контексті існуючих між нею та колишнім чоловіком відносин, та не урахував, що такий проміжок часу покладе як на матір, так і на дитину  додатковий психоемоційний тягар. 
Суд не звернув уваги на рекомендації судово-психіатричного експерта, який у висновку зазначив, що  конфліктні відносини між батьками, агресивна поведінка батьків у присутності дитини, в тому числі взаємні образи та претензії негативно впливають на почуття дитини, формуючи такі негативні переживання як страх, безпорадність, неможливість зміни ситуації, потребу в захисті, дистанціювання від конфліктів. 
Присутність матері на зустрічах батька з сином, тим паче,  у такий довгий проміжок часу, імовірніше призведе до виникнення або продовження між сторонами сварок, суперечок, образ, претензій тощо,   що може призвести до формування у дитини психосоматичних розладів, агресії та аутоагресії.
Отже, з метою запобігання втраті емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршенню психоемоційного зв`язку між ними, колегія суддів доходить висновку про можливість зустрічей батька з  сином в громадських місцях без присутності матері.
У таких чутливих правовідносинах, ураховуючи тривалий конфлікт між батьками, колегія суддів вважає, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з ним.
Схожих висновків дійшов Верховний  Суд у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19.
Разом з тим, ураховуючи психоемоційний стан дитини, її вік, суперечливе відношення до батька, колегія суддів переконана, що в найкращих інтересах дитини,  забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі,  буде проведення зустрічей з батьком протягом двох годин з 12:00 год до 14:00 год.  виключно у присутності психолога, і такі зустрічі безперечно будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків ОСОБА_2 із його сином, й відповідатимуть законним інтересам як матері, так і дитини.
Колегія суддів наголошує, що дитина є найбільш вразливою стороною у будь-яких сімейних конфліктах, оскільки на її долю припадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не лише спірні питання між батьками та іншими особами, а фактично визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Доводи  ОСОБА_4  про необхідність проведення зустрічей синаз батьком виключно у її присутності, є необґрунтованими, оскільки наявні між сторонами неприязні відносини та конфлікти  негативно впливають на ставлення синадо батька, а тому проведення зустрічей батька  з дитиною у присутності матері не сприятиме налагодженню відносин між ними.
Не приймаються до уваги й посилання ОСОБА_1 на висновок психологічного обстеження дитини, згідно якого дитина боїться батька та не хоче його бачити, а тому зустрічі дитини з батьком повинні проходити виключно у присутності матері і психолога, оскільки висновок спеціаліста або фахівця не міститься у вичерпному переліку засобів доказування, передбаченому ч.2 ст.76 ЦПК України.
На відміну від висновку експерта, який має статус процесуальної дії, висновок спеціаліста не є процесуальним документом і носить консультаційний (інформаційний) характер, крім того, спеціаліст при наданні висновку не попереджається про кримінальну відповідальність. Отже, висновок фахівця №1, складений 03.12.2020 року фахівцем у галузі судово-психологічної експертизи ОСОБА_5 , сам по собі не може бути належним, допустимим  та достатнім доказом у цій справі.
При цьому, колегія суддів відмічає, що небажання дитини спілкуватися з батьком (якщо таке і має місце), не може бути наслідком відсторонення батька від участі у спілкуванні та вихованні дитини, і,в будь-якому випадку, оцінюється судом у сукупності з іншими зібраними у справі доказами при вирішенні спору.
Не приймаються до уваги колегії  суддів також посилання скаржника на неналежність такого доказу як  висновок служби у справах дітей Пристоличної сільської ради від 16.06.2022 року, оскільки вказаний висновок складений на виконання ухвали суду, і при складенні вказаного висновку працівниками служби у справах дітей було ураховано той факт, що ОСОБА_1 разом з сином виїхала за межі України у зв`язку з воєнними діями на території України.
Рекомендуючи відповідний порядок спілкування та участі ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працівниками служби у справах дітей були ураховані висновки судово-психіатричного експерта № 311 від 12.05.2021 року та фахівця у галузі судово-психологічної експертизи від 03.12.2020 року, на які посилається сама ОСОБА_1 .  При цьому, слід відмітити, що обстеження умов проживання або неможливість такого обстеження з урахуванням конкретних обставин даної справи не було і не є визначальним при встановленні порядку спілкування та участі ОСОБА_2 у вихованні сина. 
Слід вказати й те, що відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку про зміну способу участі ОСОБА_2 у спілкуванні із сином   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його вихованні, шляхом визначення графіку побачень наступним чином: кожної першої та третьої суботи місяця з 12 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. в громадських місцях в присутності психолога, забезпечення участі якого покласти на батька дитини; кожної другої та четвертої неділі місяця з 12 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. в громадських місцях в присутності психолога, забезпечення участі якого покласти на батька дитини.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, щодо не зазначення в оскаржуваному рішенні відомостей щодо відмови у призначенні судової психологічно-психіатричної експертизи, колегія суддів ураховує, що такі доводи не впливають на висновки суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Більш того, встановлення психічного стану дитини не є обов`язковим при вирішенні питання про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька в її вихованні.
Також, колегія суддів відмічає, що усі заявлені ОСОБА_1   відводи судді Борцю Є. О. у зв`язку з порушенням, на її думку, норм ЦПК України,  вирішені у процесуальному порядку, а тому такі   доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі судді Борця Є.О. не відповідає вимогам «незалежного та неупередженого суду, встановленого законом».
 Щодо посилань скаржника на те, що  суд першої інстанції, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 та її представника, не надав змоги на подання додаткових пояснень у справі та позбавив права участі у судових дебатах колегія суддів ураховує наступне.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства заборонено. Тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист.
Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, дія якого продовжена до теперішнього часу.
Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Матеріали справи свідчать, що з початку введення в Україні воєнного стану як ОСОБА_1 , так і її адвокатом подавались клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням поза межами України, які задовольнялись судом. 
У клопотанні від 21.07.2022 року як ОСОБА_1 , так і її адвокат просили відкласти розгляд справи за наведених вище обставин, при цьому, просили суд урахувати термін надання  ОСОБА_1 та її сину тимчасового захисту на території Німеччини терміном у 18 місяців. 
Ураховуючи викладене, а також  те, що справа у провадженні суду перебуває з липня 2020 року, колегія суддів вважає, що чергове задоволення судом клопотання про відкладення розгляду справи призвело б до затягування судового процесу і відповідно до порушення права позивача на розгляд його справи упродовж розумного строку.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що  ОСОБА_1 та її адвокат не були позбавлені права та можливості заявити суду клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, однак таким правом не скористались.
З огляду на викладене, у колегії суддів відсутні підстави вважати про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні спору за відсутності  ОСОБА_1 та її представника.
Щодо посилань скаржника про скасування рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат у зв`язку з відсутністю доходів, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не відноситься до числа осіб, які звільнені від сплати судового збору згідно Закону або на підставі рішення суду. Більш того,  чинне законодавство України не передбачає можливості звільнення відповідача від сплати судового збору за наслідком розгляду справи по суті у зв`язку з виїздом за межі України та відсутністю доходу.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи позов в частині вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини  неповно дослідив подані сторонами докази, зокрема, щодо визначення способу участі батька у спілкуванні із сином  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його вихованні, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні. 
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Полонського Олександра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини  змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в такій редакції:
«Визначити спосіб участі  ОСОБА_2 у спілкуванні із сином   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його вихованні можливістю зустрічей:
кожної першої та третьої суботи місяця з 12 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. в громадських місцях в присутності психолога, забезпечення участі якого покласти на батька дитини;
кожної другої та четвертої неділі місяця з 12 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. в громадських місцях в присутності психолога, забезпечення участі якого покласти на батька дитини».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 30 січня 2023 року.

Головуючий                                                                                              Т. О. Невідома

Судді                                                                                                          І. М. Вербова

                                                                                                                    В. А. Нежура