Справа № 344/20196/21 
Провадження № 22-ц/4808/1104/22
      Провадження №  22-ц/4808/1138/22  
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів     Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,   секретаря                                     Мельник О.В.,
з участю   представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 адвоката Волосянка Р.О., представника  позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 адвоката Шкурлатовської Г.І.,  
          розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,  за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кіндратишин Л.Р. 19 липня 2022 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 22 липня 2022 року, та ОСОБА_2 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кіндратишин Л.Р. 16 серпня 2022 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,     
                                                 в с т а н о в и в :
У листопаді 2021 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подано позов до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивачі та треті особи вже впродовж багатьох років проживають у багатоквартирному будинку (чотирьохквартирному) по АДРЕСА_1 та є власниками квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , відповідно.
Відповідач ОСОБА_1 15 листопада 2019 року став власником квартири АДРЕСА_5 року згідно з договором купівлі-продажу.
Багатоквартирний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0621 га, яка відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.07.2014 належить на праві спільної сумісної власності, розмір частки 1/1 власникам - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та попередньому власнику квартири АДРЕСА_5 Коржан ОСОБА_6 . 
За спільною згодою всіх співвласників в 2014 році спроектовано план розподілу прибудинкової території для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_6 . Даним розподілом узгоджено між ними право користування земельною ділянкою, яка належить їм на праві спільної сумісної власності та виділено частини для користування власниками відповідних квартир для власних потреб, а також, для зручності, частина земельної ділянки залишалась у спільному користуванні.
Такий розподіл влаштовував всіх співвласників, жодних конфліктів чи суперечок стосовно використання земельної ділянки не було, прибудинкову територію огороджено, створено затишне та закрите подвір`я.
Однак, коли власником квартири АДРЕСА_7 став відповідач  ОСОБА_1 , почались конфлікти щодо розподілу прибудинкової території та її використання. Відповідач, не зважаючи на зауваження та незгоду, почав здійснювати прибудову до своєї квартири. А саме, залив бетонну площадку на частині земельної ділянки, що знаходиться між їхнім та сусіднім будинком, почав мурувати стіну з блоків та навіз будівельних матеріалів. Так, як у сусідньому будинку живуть його родичі, він зробив прохід на сусіднє подвір`я, зруйнувавши паркан та гараж, які розділяли суміжні земельні ділянки. Також, поставив огорожу посеред спірної земельної ділянки таким чином, що частину земельної ділянки з`єднав з сусідньою. Всі ці дії відповідач вчинив всупереч запереченням та проти згоди інших співвласників. 
Просили: зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка є спільною сумісною власністю, та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків, знесення самовільно встановленої відповідачем огорожі на земельній ділянці; 
зобов`язати відповідача відновити демонтований паркан, який відділяв їхнє подвір`я від сусіднього та привести частину земельної ділянки, що знаходиться біля квартири АДРЕСА_7 у попередній стан. Стягнути з відповідача судові витрати. Орієнтовний розрахунок витрат позивачів на правову допомогу становитиме 15 000 грн (а.с.1-5,том.1).
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності по АДРЕСА_1 , шляхом здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків. У іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в рівних частках 454 (чотириста п`ятдесят чотири ) гривень судового збору в користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.168-172,том.1).
Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2022 року заяву ОСОБА_2 про розподіл витрат на правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 666 грн витрат на правничу допомогу. Заяву відповідача ОСОБА_1 про розподіл витрат на правничу допомогу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рівних частках 4 666 грн витрат на правничу допомогу. Звільнено позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від обов`язку сплачувати один одному витрати на правничу допомогу в сумі 4 666 грн (а.с.221-223,том.1)
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що судом безпідставно зроблено висновок про те, що спірна земельна ділянка, на якій розташовано будинок АДРЕСА_1 , передана у власність для обслуговування багатоквартирного будинку, позаяк відповідними правовстановлюючими документами визначено цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:20:001:0290 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру №НВ-9901777902022 від 18.08.2022 року.
Відтак, невірно встановивши вид цільового призначення земельної ділянки, суд також помилково застосував норми Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та дійшов помилкового висновку, що така земельна ділянка є спільним майном багатоквартирного будинку, а тому не може бути поділена між співвласниками, які не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна будинку.
З набуттям права власності на квартиру АДРЕСА_5 від ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.11.2019 року приватним нотаріусом Юрчаком О.В., до нього у порядку ст.129 Земельного кодексу України, перейшло право на користування частиною земельної ділянки площею 0,0078 га, закріпленої за кв. АДРЕСА_5 , згідно погодженого співвласниками плану розподілу прибудинкової території. Саме на даній частині земельної ділянки, перед вікном квартири АДРЕСА_5 ним було оновлено існуючу гідроізоляційну відмостку з влаштуванням у майбутньому зовнішньої стіни цієї ж квартири, бо у несучих стінах квартири наявні глибокі тріщини.
Позивачі не довели, а суд не з`ясував які за викладених обставин справи перешкоди створюються їм від того, що на виділеній частині його землекористування під вікнами його ж квартири, оновлено існуючу гідроізоляційну відмостку з влаштуванням у майбутньому пандусу відповідних розмірів, яка окрім того здійснює укріплення зовнішньої стіни квартири у вказаному будинку.
Також, ухвалюючи рішення про демонтаж самовільно збудованої бетонної площадки, суд, в порушення вимог ст.376 ЦК України, не встановив факту самочинності будівництва та не врахував, що, зважаючи на цільове призначення земельної ділянки, проведені роботи не потребують отримання дозволу на будівництво.
Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити (а.с.40-55,том.2).
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзив на апеляційну скаргу.
Вказують, що питання щодо цільового призначення земельної ділянки під час судового розгляду в суді першої інстанції не оспорювалось та не заперечувалось. Дана земельна ділянка розглядалась як нерухоме майно (земельна ділянка багатоквартирного будинку),яке належить на праві спільної сумісної власності власникам квартир багатоквартирного будинку.
Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна такого будинку. Тому, застосування апелянтом ст.120 ЗК України у даних правовідносинах є недоречне.
Судом надано повну оцінку доказам у справі в частині неправомірного залиття бетонної площадки та складених будівельних блоків, у тому числі, і плану розподілу прибудинкової території.
Апелянт вводить суд в оману, видумуючи різні варіанти функціонального призначення залиття бетонної площадки, щоб приховати свої неправомірні дії щодо призначення залитої бетонної площадки та приховати свої неправомірні дії щодо захоплення частини земельної ділянки, яка є спільною сумісною власністю.
Просить рішення суду залишити без змін (а.с.71-75,том.2).
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що додаткове рішення в частині стягнення судових витрат зі сторін є: неправомірне; прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права; судові витрати, покладені на сторони з порушенням пропорційності розміру задоволених позовних вимог; рішення є суперечливе та не відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.
Позовна вимога  про знесення самовільно встановленої відповідачем огорожі була додатковою до першої позовної вимоги щодо здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків, яка була задоволена судом. Даною огорожею була відгороджена самовільно збудована бетонна площадка. Однак, при розгляді справи відповідач визнав цю додаткову позовну вимогу і добровільно зніс дану огорожу. Тобто ця частина позовної вимоги в суді в подальшому не розглядалась так, як перешкода була усунута самим відповідачем, тому відмовити в цій частині суд не міг.
В додатковому рішенні судом невірно зроблено висновок про відмову в двох позовних вимогах так, як два рішення - основне і додаткове суперечать одне одному. В основному рішенні зазначено, що наявність тимчасової огорожі не оспорюється, так як вона відсутня на час розгляду справи та приймається рішення, яким задоволено одну з двох позовних вимог, відповідно, і здійснено стягнення судових витрат на правничу допомогу пропорційно до трьох позовних вимог, одна з яких про знесення самовільно встановленої відповідачем огорожі, яка була додатковою до першої позовної вимоги і вже не оспорювалась при вирішенні справи. Одночасно в самому додатковому зазначено про частковість задоволення позовних вимог однієї із двох. Тобто, додаткове рішення в різних частинах суперечливе.
Просить додаткове рішення в частині стягнення зі сторін судових витрат на правничу допомогу скасувати, ухвалити нове рішення, яким здійснити стягнення судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог (а.с.21-25,том.2).
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 16.08.2022 року.
Вказує, що позивачка мала подати заяву про часткову відмову від позову і закриття провадження у справі (ч.4 ст.255 ЦПК України) в частині вимог щодо знесення самовільно встановленої відповідачем огорожі на земельній ділянці на земельній ділянці  у зв`язку з добровільним виконанням відповідачем цим вимог і просити суд згідно вимог ч.3 ст.142 ЦПК України стягнути судові витрати в повному обсязі, оскільки відповідач добровільно виконав частину вимог (добровільно під розгляду справи демонтував спірну огорожу).
Однак, під час розгляду справи, позивачем не було подано до суду заяви про відмову від позовної вимоги про знесення самовільно встановленої відповідачем огорожі на земельній ділянці, а тому відмова судом у задоволенні заяви про стягнення судових витрат в цій частині є правомірною.
Крім того, позивачем не надано належного та допустимого доказу на підтвердження оплати за надання правничих послуг. Долучена копія документа під назвою квитанція за №60 від 21.07.2022 року не може свідчити про оплату послуг адвокату Шкурлатовській Г.І.
Вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою,що не підлягає задоволенню (а.с.66-68,том.2).
У судове засідання не з`явилися треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про причини неявки не повідомила, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлена належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання,  тому колегія суддів розглянула справу  у відсутності третіх осіб.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 адвоката Волосянка Р.О., представника  позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 адвоката Шкурлатовської Г.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 (на рішення суду) необґрунтованою, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 (на додаткове рішення суду)  обґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України,ч.2 ст.42,152 ЗК України, ст.ст.369,377,382,385,812 ЦК України, встановивши, що відповідач, спорудивши бетонне покриття (площадка), а на ньому (ній) бетонні блоки (облаштування гідроізоляційної відмостки, як стверджує сторона відповідача), належним чином не доводячи його функціонального призначення на земельній ділянці, яка перебуває спільній сумісній власності, порушує права інших співвласників земельної ділянки, власників квартир у багатоквартирному будинку. За наведених обставин право позивачів підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачам у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності шляхом здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків.
З таким висновком апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_8 , право власності на яку зареєстровано 26.12.2016р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №77262623 ( а.с.13). 
Співвласниками квартири АДРЕСА_9 , з 16.12.1997 були: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , про свідчить свідоцтво про право власності на житло, видане агентством по приватизації державного житлового фонду 16 грудня 1997 року( а.с.14). 
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2015 року ОСОБА_3 стала власником 43/100 частин після смерті чоловіка ОСОБА_8 ( а.с. 15)
ОСОБА_4 та ОСОБА_10 ( у шлюбі ОСОБА_11 є співвласниками квартири АДРЕСА_10 з 02.06.1998 ( а.с. 16).
Згідно з свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 24191038 від 14.07.2014, виданого державним реєстратором: ОСОБА_12 , земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 2610100000:20:001:0290, належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 Цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), площею 0,0621 га (а.с.10). Дана обставина також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 24935927, від 30.07.2014 (а.с. 11).
До позовної заяви долучено план розподілу прибудинкової території між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , що виготовлено ПП « ГЕО» 2014 року, за: кв. 1 закріплено - 0,0095 га; кв. АДРЕСА_11 . – 0,0079 га, у спільному користуванні 0,0106 га ( а.с. 12).
ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_7 від ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчаком О.В. ( а.с. 18-19). 

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України  (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до наведених норм зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, які на момент подання позову відсутні або не настали, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права у майбутньому.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Частиною першою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.  
Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири, а співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.
Стаття 382 ЦК України визначає поняття квартири, як окремого об`єкта права власності. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України)
Згідно з пунктом 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.
Згідно з частиною другою статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Згідно з частинами першою, третьою статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частин першої, третьої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Відповідно до положень статті 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, в тому числі співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.
Згідно із частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки зі спільного майна багатоквартирного будинку.
З аналізу вищезазначених положень актів законодавства можна дійти висновку про те, що у законі закріплено певні особливості реалізації права власності на квартиру у багатоквартирному будинку, як окремого об`єкта права власності, та права спільної сумісної на земельну ділянку - співвласниками жилого будинку (власниками квартир або нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку).
Земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном житлового будинку (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання всередині або за межами будинку) є майном співвласників, які визначають порядок його використання, та не має самостійного правового і функціонального призначення, відмінного від тієї функції, яку вона виконує, в тому числі забезпечуючи доступ до свого чи спільного майна усім мешканцям квартир, а у разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку гарантує для всіх власників квартир право на його відновлення.
Встановлено, що будинок, у якому розміщені вказані квартири, власниками, яких є учасники судового розгляду є одноповерховим багатоквартирним. 
На земельній ділянці, що знаходиться у спільній сумісній власності до квартири АДРЕСА_5 , що у власності ОСОБА_1 восени 2021 року від сходів до такої квартири багатоквартирного будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , залито бетону площадку до стіни сусіднього будинку АДРЕСА_12 .
Позивачами до позову долучено фотознімки, на яких зафіксована така бетонна площадка (а.с.22-25). 
Таким чином, встановивши, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить спільне майно багатоквартирного будинку, у тому числі і право на земельну ділянку, на якій розташований будинок та його прибудинкова територія,  порядок використання якої визначається співвласниками, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що будинок належить до категорії житлових будинків в розумінні ст.120 ЗК України, є необґрунтованими, оскільки сторони набули право власності не на житловий будинок, а кожен на квартиру як окремий об`єкт права власності.  Будинок має статус саме багатоквартирного будинку і земельна ділянка має статус земельної ділянки багатоквартирного будинку. Статтею 120 Земельного кодексу України визначено,що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.
Що стосується доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду, то слід  зазначити наступне.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд виходив з положень ст.ст.133,137,141-142  ЦПК України, враховуючи категорію справи, час, витрачений адвокатом на підготовку позовної заяви, заявлення клопотань, участь у судових засіданнях (у сукупності 2 год. 43 хвилини 25 секунд), виходив з того, що витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн є неспівмірними зі складністю справи, тому дійшов висновку про зменшення витрат на професійну правничу допомогу позивача до 14 000,00 грн. Враховуючи наведене, а також вимоги пропорційності ( частковість задоволення позовних вимог однієї із двох), то такі підлягають стягненню у сумі 4 666 грн з відповідача на користь позивача, і, навпаки, з позивача на користь відповідача у сумі 4 666 грн. Враховуючи рівність стягнення щодо понесених витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про звільнення позивачів та відповідача від обов`язку сплачувати один одному витрати на правничу допомогу в сумі 4 666 грн.
З таким висновком апеляційний суд не погоджується з огляду на наступне.

Встановлено, що 22 липня 2022 позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою у якій просила ухвалити додаткове рішення у справі про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. Сторони дійшли згоди, що вартість надання адвокатом однієї години правової допомоги становить 1000 (одна тисяча гривень). Попередній орієнтовний розрахунок витрат також вказано і у позовній заяві (а.с.175-176,том.1).
Представник позивача адвокат Шкурлатовська Г.І. надавала правничу допомогу ОСОБА_2 на підставі договору про надання правничої допомоги від 20.07.2021 та додаткової угоди № від 02.12.2021 (а.с.177-179,том.1,180,том.1). 
Згідно акту про надання правничої допомоги представником позивача надано наступні послуги: консультація щодо формування правової позиції по справі-1000 грн (1 год); опрацювання законодавства, яке регламентує відповідні правовідносини, підготовка та написання позовної заяви -5000 грн (5 год); підготовка та написання клопотань по справі (про перенесення розгляду справи, про виклик свідка,про доручення документів до матеріалів справи -1500 грн(1,5 год); підготовка заперечення на заяву про об`єднання справи з справою №344/722/22 – 500 грн (0,5 год); підготовка та участь у судових засіданнях – 7000 грн(7 год) (а.с.181,том.1).
Факт оплати послуг за надання правничої допомоги підтверджується квитанцією №60 від 21.07.2022 року (а.с.182,том.1)
16 серпня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про зменшення витрат на правничу дорогу, у якій вказував, що розмір витрат позивача на правничу допомогу є необґрунтованим, непропорційним до предмета спору . Враховуючи неналежне підтвердження факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу, вважає, що крім зменшення витрат, наявні також підстави для відмови позивачу у їх стягненні (а.с.213-217,том.1).
25 липня 2022 відповідач ОСОБА_1 звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн, що складається з 3 000 грн на ознайомлення з позовною заявою, аналіз документів, вивчення проблеми, законодавства і судової практики, консультація; участь у судових засіданнях ( 21.02.2022, 29.06.2022, 12.07.2022, 19.07.2022) по 800 грн за кожне, складання двох клопотань по 400 грн за кожне (а.с.190-193,том.1).
Факт оплати послуг за надання правничої допомоги підтверджується квитанцією від 22.07.2022 року (а.с.197,том.1,зворот)
10 серпня 2022 року від адвоката Шкурлатовської Г.І. надійшло клопотання про відмову у задоволенні заяви про розподіл витрат на правничу допомогу відповідача, так як ним не було зроблено відповідної заяви до закінчення судових дебатів (а.с.204-205,том.1).
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:  складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);  обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;  ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
    У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
    Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, передбачені такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Подібні правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі №873/79/20.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року позов судом задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності по АДРЕСА_1 , шляхом здійснення демонтажу самовільно збудованої бетонної площадки та складених будівельних блоків. У іншій частині у задоволенні позову (щодо знесення самовільно встановленої огорожі, відновлення демонтованого паркана) відмовлено (а.с.168-172,том.1).
Тобто фактично основна частина позовних вимог задоволена (усунені перешкоди у користуванні земельною ділянкою у спосіб демонтажу бетонної площадки та звільнення земельної ділянки від будівельних блоків, що по суті є приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Не задоволеними залишилося дві позовні вимоги (про знесення огорожі і відновлення паркана, які є похідними від основної позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою і приведення її до попереднього стану.
Отже можна дійти висновку, що позов задоволено на 50%.
Враховуючи те, що витрати на правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних із розглядом справи, тому до них застосовується порядок розподілу, передбачений частиною 2 статті 141 ЦПК України.
Так, оскільки позов задоволено частково, при розподілі витрат на правничу допомогу слід керуватися пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, відповідно до якого у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, позовні вимоги задоволено частково (приблизно на 50 %), позивачем адвокату Шкурлатовській Г.І. сплачено 15 000  грн за надання правничої допомоги, тому позивачу за рахунок відповідача слід відшкодувати 7 500 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог.  А інша частина витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, покладається на самого позивача, оскільки відмовлено у задоволенні частини позовних вимог.
Судові витрати, понесені відповідачем на правничу допомогу, не розподіляються, бо позов по свої суті задоволено в основній частині.  
Доводи апелянта щодо ненадання належного та допустимого доказу на підтвердження оплати за надання правничих послуг адвокатом Шкурлатовською Г.І. є безпідставними, оскільки законодавством України не встановлено  відповідних вимог до розрахункового документу, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг,а також не встановлено форму такого документа. 
Отже, суд першої інстанції помилково задовольнив заяву відповідача ОСОБА_1 про розподіл витрат на правничу допомогу, стягнувши з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рівних частках 4 666 грн витрат на правничу допомогу.
За наведених обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року – без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_2    задовольнити. Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2022 року скасувати. Ухвалити нове додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені  витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500 гривень. Відмовити у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про розподіл понесених ним витрат на правничу допомогу. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд
                                                          п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 липня 2022 року – без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2    задовольнити.
Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 серпня 2022 року скасувати.
Ухвалити нове додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_13 ; РНОКПП НОМЕР_1 )  на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_14 ) понесені  витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500 (семи тисяч п`ятсот гривень) гривень.
Відмовити у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про розподіл понесених ним витрат на правничу допомогу. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий                                                          І.О. Максюта
Судді:                                                                    
                                                                               Л.В.Василишин
                                                                               
                                                                                В.Д.Фединяк

Повний текст постанови складено 16 грудня 2022 року.