ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року	Львів	Справа № 300/2788/22 пров. № А/857/16286/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі за її позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Чуприна О.В.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                               13 жовтня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі – ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) від 23 лютого 2022 року №916040152385 про відмову у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 19 грудня 1993 року;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – ГУ ПФУ в Івано-Франківській області) перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 19 грудня 1993 року з 14 лютого 2022 року.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі № 300/2788/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у задоволенні вказаного позову було відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивачка у період з 17 березня 2004 року по 31 січня 2021 року працювала на посаді спеціаліста землевпорядника і спеціаліста землевпорядника першої категорії Далешівської сільської ради, а тому такий період безпідставно не зарахований пенсійним органом до стажу державної служби ОСОБА_1 .
Разом із тим, оскільки позивачка станом на 01 травня 2016 року не обіймала посаду саме державної служби, то їй необхідно 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Проте, на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію державного службовця позивачка державну службу не проходила, мала страховий стаж менше 20 років на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців та на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VІІІ не займала посаду державної служби, суд дійшов висновку про правомірність відмови відповідача у переведенні її на пенсію відповідно до положень Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , яка у своїй скарзі просила скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивачка послалася на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо правомірності прийнято рішення пенсійним органом про відмову у переведенні її на пенсію державного службовця. Зазначає, що час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», входить до стажу державної служби. Оскільки стаж роботи позивачки на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, на день набрання чинності Закону України «Про державну службу» (01 травня 2016 року) становив понад 10 років і вона продовжувала працювати на посадах державної служби станом на день набрання чинності вказаним Законом, то має право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно із записами у трудовій книжці позивачки вона працювала на посадах:
- з 17 березня 2004 року на посаді спеціаліста землевпорядника Далешівської сільської ради; присвоєно 15 ранг посадової особи місцевого самоврядування; прийнято присягу посадової особи місцевого самоврядування;
- з 17 березня 2006 року присвоєно 14 ранг посадової особи місцевого самоврядування;
- з 17 березня 2006 року переведена на посаду землевпорядника, спеціаліста першої категорії Далешівської сільської ради;
- з 17 березня 2008 року присвоєно черговий 13 ранг посадової особи місцевого самоврядування;
- з 07 грудня 2010 року продовжено термін перебування на службі в органах місцевого самоврядування до 08 грудня 2011 року;
- з 07 грудня 2011 року продовжено термін перебування на службі в органах місцевого самоврядування до 07 грудня 2015 року;
- 07 грудня 2015 року продовжено термін перебування на службі в органах місцевого самоврядування до 07 грудня 2020 року;
- з 31 січня 2021 року звільнена із займаної посади у зв`язку із реорганізацією.
Після звільнення із вказаної посади ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу із заявою від 14 лютого 2022 року про переведення її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу».
Проте, за результатом розгляду поданих позивачкою документів за принципом екстериторіальності прийнято рішення від 23 лютого 2022 року за №916040152385 про відмову у переведенні ОСОБА_1 на пенсію державного службовця. Рішення про відмову мотивовано тим, що позивачка в період з 17 березня 2004 року по 31 січня 2021 року займала посади органу місцевого самоврядування, робота на яких не підлягає врахуванню до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII.
Листом ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 19 квітня 2022 року за №0900-0207-8/12221позивачку повідомлено про результати розгляду заяви від 14 лютого 2022 року.
Не погоджуючись із такими діями відповідачів, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Також необхідно враховувати, що частиною 1 статті 58 Конституції України якою встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватись до правовідносин, які існували раніше.
Відповідно до пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року, Закон України «Про державну службу» № 3723-ХП втратив чинність, крім статті 37, що застосовуються до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Згідно із пункту 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Пунктом 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» № 889-VІІІ передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
З наведеного слідує, що за наявності в особи, станом на 01 травня 2016 року, певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу», але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18, у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 687/545/17.
Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно з пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом, обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Відповідно до пункту 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII. 
Отже, у даному випадку слід керуватись Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 (далі - Порядок № 283), відповідно до пункту 1 якого визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.
Згідно з пунктом 2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» №2493-III від 07 червня 2001 року в органах місцевого самоврядування встановлюється, серед інших, сьома категорія посад, до якої належать посади радників, консультантів секретаріатів районних у містах рад, спеціалістів виконавчих органів районних у містах, міських (міст районного значення) рад, спеціалістів виконавчих органів сільських, селищних рад.
Згідно з пунктом 4 Порядку №229 до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування». У пункті 4 частини 2 статті 46 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII зазначено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Як встановлено судом першої інстанції, позивачка в період з 17 березня 2004 року по 31 січня 2021 року працювала на посаді спеціаліста землевпорядника і спеціаліста землевпорядника першої категорії Далешівської сільської ради.
Підтвердженням стажу роботи в органах місцевого самоврядування, зокрема у Далешківській сільській раді, є також Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, а також довідки про складові заробітної плати від 11 лютого 2022 року за №69-76
У той же час, як вже зазначалось, статтею 14 Закону № 2493-ІІІ посада, за якою працювала позивачка була віднесена до сьомої категорії посад у органах місцевого самоврядування. Крім того, їй присвоєні послідовно 15, 14 та 13 ранги посадової особи місцевого самоврядування, як видно з відомостей трудової книжки.
Тобто, період роботи позивачки на вказаній посаді (з 17 березня 2004 року по 31 січня 2021 року) у органах місцевого самоврядування має зараховуватись до стажу державної служби. Відповідачі зазначене належними доказами не спростували і протилежне суду не довели.
Слід також зазначити, що відповідно до статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Враховуючи зазначене, а також те, що станом на 01 травня 2016 року ОСОБА_1 працювала у органі місцевого самоврядування на посаді, робота на якій прирівнюється до роботи на посадах відповідної категорії державної служби, і мала станом на 01 травня 2016 року понад 10 років спеціального стажу (з урахуванням того, який зараховується за цим рішенням), апеляційний суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача вирішити питання призначення їй пенсії державного службовця, згідно зі статтею 37 Закону № 3723-XII.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове про задоволення її позову. 
Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, вказаною нормою передбачено можливість стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, не всіх понесених протилежною стороною судових витрат, а лише тих, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу.
Питання судових витрат під час розгляду та вирішення адміністративної справи регламентовано статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 статті 132 КАС встановлено, що до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Приписами частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що хоча витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави), законом все ж передбачено їх розподіл між сторонами за результатами розгляду справи. 
Оцінюючи правомірність вимоги скаржника щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, апеляційний суд виходить із такого. 
Частиною 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
На виконання вимог статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України до суду першої інстанції було надано договір про надання правової допомоги від 04 липня 2022 року між позивачем та адвокатом Візінським В.В., ордер на надання правничої (правової) допомоги, акт приймання-передачі виконаної роботи від 08 липня 2022 року на суму 3500 грн, з яких надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань (1 год – 500 грн), аналіз наданих клієнтом документів та проведення їх правового аналізу щодо перспективи та стратегії у справі, аналіз судової практики (1,5 год – 750 грн), визначення предмета доказування та характеру спірних відносин, встановлення обставин справи, які підлягають доказування, збирання та аналіз відповідних доказів 1,5 год – 750 грн, підготовка та складання позовної заяви (3 год – 1500 грн); квитанція від 08 липня 2022 року на суму 3500 грн.
Разом з тим, скаржником не додано жодних документів щодо понесених витрат в суді апеляційної інстанції, а тому для задоволення клопотання про відшкодування 4000 грн витрат на правову допомогу в апеляційному суді немає підстав.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відтак, апеляційний суд вважає за доречне врахувати правову позицію, викладену Європейським судом з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (рішення від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, п. 269), де оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, Суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), заява № 34884/97, п. 30).
У пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01) Європейський суд з прав людини вказував, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Окрім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Аналізуючи позивачем докази на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу та фактичні обставини справи, апеляційний суд зазначає, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просив йому відшкодувати, є завищена.
Апеляційний суд враховує те, що надані адвокатом послуги в суді першої інстанції, а саме надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, аналіз наданих клієнтом документів та проведення їх правового аналізу щодо перспективи та стратегії у справі, аналіз судової практики, визначення предмета доказування та характеру спірних відносин, встановлення обставин справи, які підлягають доказування, охоплюється загальною діяльністю адвоката, як представника у справі, та не потребують значних зусиль та затрат часу. 
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає достатнім розмір відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у цій справі в суді першої інстанції у загальній сумі 2000 грн.
Окрім того, на користь ОСОБА_1 слід стягнути з відповідачів, як суб`єктів владних повноважень, за рахунок їх бюджетних асигнувань (992,40 + 1488,60) 2481,00 грн сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судового збору.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі № 300/2788/22 скасувати та позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 23 лютого 2022 року № 916040152385 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 19 грудня 1993 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 19 грудня 1993 року  з 14 лютого 2022 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427) 1240 (одна тисяча двісті сорок) грн 50 коп сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судового збору.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 21910427) 1000 (одна тисяча) грн 00 коп судових витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088) 1240 (одна тисяча двісті сорок) грн 50 коп сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судового збору.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088) 1000 (одна тисяча) грн 00 коп судових витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк