КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                                                                                                                             
єдиний унікальний номер справи: №759/4990/18
номер провадження №22-ц/824/387/2023
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                                                   У К Р А Ї Н И
 
07 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді - доповідача        Білич І.М., 
суддів:                            Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.
при секретарі:                Рагушіна І.В.
за участю: відповідача  ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_1 - Павловича Є.В.
прокурора                       Вакулюк Д.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката  Павловича Євгенія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва  від 05 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Святошинського районного суду м. Києва  Миколаєць І.Ю.,
у цивільній справі №759/4990/18 за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №8 в інтересах держави в особі Київської міської ради  до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання спадщини відумерлою та витребування майна з чужого незаконного володіння, -
 
встановила:
 
У квітні 2018 року заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за результатами розгляду якого  просив:
-          визнати недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 22 лютого 2016 року, видане державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О. та зареєстроване в реєстрі за №8-163;
-          визнати спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,5 кв.м. та житловою площею 16,2 кв.м., відумерлою;
-          витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,5 кв.м. та житловою площею 16,2 кв.м. загальною вартістю 400 тис. грн.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що титульним володільцем вищезгаданої квартири є Київська громада в особі Київської міської ради. 
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва  від 05 серпня 2020 року позовну заяву заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради  задоволено частково.
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 22 лютого 2016 року видане державним нотаріусом 12 КДНК Щербиною Я.О. та зареєстроване в реєстрі за № 8-163.
Визнано спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,5 кв.м. та житловою площею 16.2 кв.м., відумерлою.
У задоволенні інших вимог відмовлено.
 
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Павлович Є.В. подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив рішення суду скасувати, та постановити нове судове рішення, за яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги зазначаючи, що на момент звернення до суду спірне майно перебувало у власності ОСОБА_1 , який на підставі договору купівлі-продажу придбав його у ОСОБА_3 . При цьому, прокурор завідомо вказав у позовній заяві неналежного відповідача, а в подальшому, при поданні клопотання про заміну неналежного відповідача жодним чином не обґрунтував підстави такого залучення та пред`явив вимогу до залученого відповідача. Під час розгляду справи не було встановлено, що ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем, а відтак застосування ст.ст. 330, 388 ЦК України вбачається неможливим. Крім того, ухвала про накладення арешту від 13 грудня 2017 року щодо спірного майна, яка на думку скаржника отримана всупереч вимог чинного законодавства, була виконана лише 04 лютого 2021 року, тобто більше ніж через три роки після її постановлення. Відтак, ні скаржник, ні приватний нотаріус не були обізнані про існування ухвали про накладення арешту на майно. Вказуючи, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчинені правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може продовжувати правових наслідків для добросовісного набувача.
 
17 червня 2022 року від Першого заступника керівника Святошинської окружної прокуратури м. Києва  на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що останній не погоджуються з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін. Зазначаючи, що про перебування спірного майна у власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 березня 2018 року прокуратурі стало відомо з відзиву ОСОБА_3 , який надійшов на адресу прокуратури 18 лютого 2019 року. Крім того, внаслідок скасування рішення суду першої інстанції щодо встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 зі спадкодавцем, свідоцтво про право на спадщину за законом підлягає визнанню недійсним. При цьому, враховуючи відсутність спадкоємців за законом та заповітом у померлого ОСОБА_4 вказана квартира має належати територіальній громаді м. Києва.
 
У судовому засіданні, відповідач ОСОБА_1 та його представник - Павлович Є.В.   підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.
Прокурор Вакулюк Д.С. заперечував проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на  її безпідставність та необґрунтованість.
До початку розгляд у справи від Дванадцятої державної нотаріальної контори надійшов лист про розгляд справи за відсутності представника.
Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Будь-яких клопотань або заяв щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 23 липня 1977 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали шлюб, про що Ленінградським відділом РАЦС м. Києва зроблено актовий запис № 525 та видане відповідне свідоцтво.
Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого 16 листопада 2015 року Святошинською РДА в м. Києві квартира АДРЕСА_1    належала на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 1/2 частині за кожним.Право власності зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за № 341. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла, про що Відділом реєстрації смерті у м. Києві зроблено актовий запис № 15598 та видано відповідне свідоцтво.
Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яку прийняв її чоловік ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , про що Відділом реєстрації смерті у м. Києві зроблено актовий запис № 15606 та видане відповідне свідоцтво.
  Після смерті ОСОБА_4 . Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 1300/14 на підставі заяви ОСОБА_2 від 13 листопада 2014 року, як спадкоємця 4 черги. 
   Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. від 26 березня 2015 року відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4 . 
  Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року по справі № 759/8129/15-ц задоволено заяву ОСОБА_2 про встановлення факту її проживання із спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю в період з 01 вересня 2005 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
  22 лютого 2016 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербиною Я.О. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , 1/2 якої належала ОСОБА_4   на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у місті Києві радою, а 1/2 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою.
Рішенням апеляційного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року, яке набрало законної сили та в касаційному порядку не оскаржувалось, задоволено апеляційну скаргу Київської міської ради, рішення суду першої інстанції від 13 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадокадевцем ОСОБА_4 . 
 
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємці за законом та заповітом у померлого ОСОБА_4 відсутні, а відтак свідоцтво про право власності за законом посвідчене 22 лютого 2016 року слід визнати недійсним враховуючи скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року щодо проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю. При цьому, вимога про витребування із незаконного володіння заявлена до ОСОБА_3 не підлягає задоволенню оскільки спірна квартира вже не перебуває у його власності.
 
  Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
 
 Так, частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.
 
 Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст.388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Згідно зі ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року у справі №759/8129/15-ц рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року щодо  встановлення факту проживання ОСОБА_2 із спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю в період з 01 вересня 2005 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 було скасовано, а в задоволенні позову відмовлено.
Частинами 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Таким чином суд першої інстанції встановивши, що спадкоємці за законом та заповітом у померлого ОСОБА_4 відсутні, а підстава видачі свідоцтва про право власності посвідченого 22 лютого 2016 року у спадковій справі №1300/14 державним нотаріусом 12 КДНК Щербиною Я.О. та зареєстроване в реєстрі за № 8-163, скасовані рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року у справі №759/8129/15-ц, дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за ОСОБА_2 .
 
Відповідно до ч.1 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.
Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину.
            Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
          Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до ст.1283 цього Кодексу.
 
Відповідно до ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
Отже, встановивши відсутність спадкоємців після ОСОБА_4 за заповітом і за законом та право на визнання спадщини відумерлою у зв`язку зі спливом одного року з часу відкриття спадщини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1   є відумерлою спадщиною, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки свідоцтво про право на спадщину є недійсним.
 
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимога про витребування квартири АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_3 не підлягала задоволенню, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником вищезгаданої квартири на теперішній час є ОСОБА_1 , вимог до якого щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, позивачем заявлено не було в ході розгляду справи в суді першої інстанції після залучення ОСОБА_1 до участі в справі.
 
Доводи апеляційної скарги в частині порушення судом  процесуальних норм при залученні співвідповідача не знайшли свого підтвердження у ході перегляду справи судом апеляційної інстанції, оскільки у відповідності до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. При цьому, судом першої інстанції у відповідності до вимог законодавства залучено до участі у справі ОСОБА_1 враховуючи, що дане рішення може вплинути на його права та обов`язки, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано за скаржником.
 
Щодо посилання скаржника на невірно обраний спосіб захисту, а також щодо забезпечення права добросовісного володільця на законне володіння належним йому майном слід зазначити наступне. 
Статтею ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення ч.1 ст.388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. 
На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.
Аналогічні правові позиції викладені верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі №6-1цс15, від 16 вересня 2015 року  у справі №6-1203цс15.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог прокурора в інтересах територіальної громади міста Києва, суд обґрунтовано виходив із того, що звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення легітимної мети, яка полягає у відновленні законності, поверненні у власність територіальної громади майна (квартири), яке незаконно вибуло з її власності. Відтак, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.
 
Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції належним та допустимим, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права і зводяться до незгоди скаржника з висновками суду щодо встановлених обставин справи.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.
Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
 
Керуючись ст. ст. 368, 372, 374, 375 , 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу адвоката  Павловича Євгенія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва  від 05 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 березня 2023 року.

Суддя-доповідач:   
                                                         
Судді: