ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/1396/21 	Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С. 	
Провадження № 22-ц/817/20/23 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
                                       представника ОСОБА_1 ,
                                        ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 06 травня 2022 року (ухвалене суддею Білосевич Г.С., повний текст складено 16 травня 2022 року) в справі №601/1396/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики від 11 вересня 2015 року в розмірі 216 000 доларів США та від 18 березня 2016 року в розмірі 540 000 доларів США. 
Позовні вимоги мотивувала тим, що 11 вересня 2015 року вона позичила ОСОБА_3 180 000 доларів США під 20% річних на купівлю та ремонт нерухомого майна, що розташоване у м. Біла Церква Київської області, а саме: квартир за адресами: АДРЕСА_1 %; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 . Окрім цього, 18 березня 2016 року позичила ОСОБА_3 450 000 доларів США під 20% річних на купівлю та ремонт комерційного нерухомого майна, що розташоване по АДРЕСА_5 . Зазначені суми позик з процентами ОСОБА_3 зобов`язався повернути в строк до 31 грудня 2020 року. Вказані обставини підтверджуються власноручно складеними ОСОБА_3 письмовими розписками від 11 вересня 2015 року та від 18 березня 2016 року. За період з часу отримання позики по 2019 рік включно ОСОБА_3 щороку сплачував позивачці відсотки за користування позиками за двома вказаними розписками, проте в грудні 2020 року - в обумовлений договорами позики строк не повернув позивачці позичених коштів, а також відсотків за користування позикою, а саме: 180 000 доларів США тіла позики та 36 000 доларів США процентів за користування позикою, згідно з договором позики від 11 вересня 2015 року та 450 000 доларів США тіла позики і 90 000 доларів США процентів за користування позикою згідно з договором позики від 18 березня 2016 року. Загальна сума коштів, яку відповідач заборгував позивачці становить 756 000 доларів США. На її неодноразові телефонні дзвінки ОСОБА_3 не відповідає, уникає зустрічей, при вирішенні спору про поділ майна подружжя не зазначав про наявність у нього вказаних боргових зобов`язань, що може свідчити про ухилення від обов`язку повертати борг. 04 червня 2021 року у приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Поліщук В.А., вона отримала інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вищезазначеного нерухомого майна, на придбання якого ОСОБА_3 позичав у неї грошові кошти, із яких їй стало відомо, що на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2018 року у справі № 357/2904/18, постанови Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року та постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року всі перелічені вище об`єкти нерухомості перебувають у спільній частковій власності (по 1/2 частині) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Зазначеними судовими рішеннями встановлено факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період з серпня 2014 року по березень 2018 року, а також те, що вищевказане нерухоме майно було придбано відповідачами під час проживання однією сім`єю. Оскільки ОСОБА_3 отримав у позивачки в позику грошові кошти під час перебування у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_1 та в інтересах сім`ї - для придбання та ремонту чотирьох квартир та нежитлового приміщення у м. Біла Церква Київської області, що визнані судом об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникли із укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договорів позики від 11 вересня 2015 року та 18 березня 2016 року.
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 06 травня 2022 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 11 вересня 2015 року в розмірі 216 000 дол. США та від 18 березня 2016 року в розмірі 540 000 дол. США. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивачки судові витрати по справі в розмірі 11 350 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї заборгованості та судових витрат.
Вказує на відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 зобов`язаною особою за договорами позики, які були укладені ОСОБА_3 , оскільки такі були укладенні без її письмової згоди, як цього вимагає ч.3 ст. 65 СК України та позивачем не було доведено факту укладення правочинів ОСОБА_3 в інтересах сім`ї та використання отриманих коштів саме в інтересах сім`ї. Проте всупереч необхідності встановлення даних обставин, судом було лише констатовано факт укладення договорів позики та наявності боргових зобов`язань між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Вважає, що зміст розписок, в яких зазначено про те, що гроші ОСОБА_3 позичав для купівлі та ремонту нерухомості, не може беззаперечно підтверджувати факту використання коштів саме за таким призначенням.
Звертає увагу на неправдивість показів свідка ОСОБА_4 , оскільки у цивільній справі №357/2904/18 вона зазначала, що квартири та нежитлове приміщення в м. Біла Церква були придбані за особисті кошти ОСОБА_3 , отримані ним від підприємницької діяльності в США, які ОСОБА_1 , як кур`єр, переказувала через систему MEEST на ім`я свідка та її чоловіка ОСОБА_5 , що ним було також підтверджено в суді. Однак під час судового розгляду в даній справі, що є предметом цього апеляційного розгляду, ОСОБА_4 надала повністю протилежні покази, в яких зазначила, що двічі забирала кошти у ОСОБА_2 (180 000 дол. США та 450 000 дол. США) та саме за ці кошти купувала нерухомість у м. Біла Церква на підставі довіреності ОСОБА_1 , а вартість квартир була 20-25 тис. дол. США. Проте стверджує, що такі обставини, зазначені свідком, спростовуються долученими до апеляційної скарги договорами купівлі-продажу нерухомості, з яких вбачається, що нерухомість була придбана не за долари США, а за національну валюту України, а свідки ОСОБА_6 діяли на підставі нотаріально посвідченої довіреності саме в інтересах ОСОБА_1 , а не ОСОБА_3 . При цьому, матеріали справи не містять доказів, що кошти були позичені у гривнях.
Ставить під сумнів наявність у позивачки зазначених в договорах позики грошових коштів, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження цієї обставини.
Також звертає увагу на те, що у відповідачів були наявні власні грошові кошти, і сама вона переказувала ОСОБА_6 , братам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 грошові кошти на придбання нерухомості в м. Біла Церква, м. Рівне і м. Кременець на загальну суму близько 400 000 дол. США., що підтверджується відповідними доказами. Крім того, відповідно до декларацій про доходи за 2012-2014 роки ОСОБА_3 працював в США та отримав дохід в цей період в сумі 1 154 855, 76 дол. США.
Посилається на те, що вищезазначене свідчить про наявність у подружжя власних грошових коштів, відтак і про відсутність потреби позичати кошти у ОСОБА_2 для придбання нерухомого майна.
Звертає увагу і на те, що у справі №357/2904/18 ОСОБА_3 обґрунтовував свої позовні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю, поділу майна, що є спільною сумісною власністю тим, що за період спільного проживання сторони придбали та зареєстрували на ім`я ОСОБА_1 нерухоме майно, яке знаходиться в м. Біла Церква, яке було придбане за його особисті кошти отримані лише з доходів від підприємницької діяльності за період з 2012 року по 2014 рік, а не за кошти, які він позичав у ОСОБА_2 .
Вважає, що договори позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не укладалися, а розписки написані заднім числом з метою незаконного заволодіння майном ОСОБА_1 . Звертає увагу, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 03.12.2020 року уклали договір про спільну діяльність у будівництві та остання, згідно актів приймання-передачі нерухомого майна від 03.03.2021 року набула у власність 19 квартир за адресою по АДРЕСА_6 та від 16.04.2021 року набула у власність 19 квартир за адресою по АДРЕСА_6 . Разом з тим вона стверджувала в суді, що не бачила ОСОБА_3 з вересня 2020 року та він ухиляється від контактів з нею та виконання своїх зобов`язань по поверненню боргу. 
Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту отримання позичальником грошових коштів, тому вважає договори позики неукладеними.
Вказує на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою покази свідка ОСОБА_4 , в яких вона вказала, що грошові кошти від ОСОБА_2 отримала саме ОСОБА_4 , та судом безпідставно зазначено, що належність позичених грошових коштів ОСОБА_3 ним самим не заперечується, оскільки він взагалі не висловив своєї позиції щодо пред`явлених до нього позовних вимог та не підтвердив надані ОСОБА_4 покази.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає, що позивачем надано суду належні та допустимі докази існування між ОСОБА_2 та подружжям ОСОБА_9 боргових зобов`язань, що виникли із укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договорів позики від 11 вересня 2015 року та 18 березня 2016 року, в тому числі докази використання отриманих за борговими розписками коштів саме в інтересах сім`ї ОСОБА_9 — на придбання та ремонт нерухомого майна, що розташоване у м. Біла Церква. Вважає доводи апелянта про неукладеність між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договорів позики, про те, що кошти за цими договорами ОСОБА_3 від ОСОБА_2 не отримував, спростовуються фактом наявності у ОСОБА_2 двох оригіналів боргових розписок та їх змістом. Зазначає, що підстав сумніватись у дійсності договорів позики, з урахуванням того, що відповідачі не звертались із позовом про визнання їх недійсними, немає. Вказує на те, що наявність у подружжя грошових коштів не виключає можливості брати кошти у борг, а сам факт того, що нерухомість купляли також і в м. Рівне тільки підтверджує необхідність взяття коштів у борг. Вважає безпідставним посилання апелянта на те, що позику було отримано у дол. США, а розрахунки здійснювались у гривнях, оскільки валютні кошти могли бути обміненими на національну валюту України. Вважає, що суми позики в розмірі 180 000 дол. США могло і не вистачити на придбання та проведення ремонтних робіт чотирьох квартир у м. Біла Церква, а позики в розмірі 450 000 дол. США на придбання та ремонт торговельного центру у м. Біла Церква. Вважає безпідставним посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не мала доходів та відповідно і коштів для надання їх у позику, оскільки згідно відомостями з реєстру речових прав вона є власницею багатьох об`єктів нерухомості. Вказує на те, що за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном, а правовий режим спільної сумісної власності подружжя, передбачає нероздільність цих зобов`язань й відповідно солідарну відповідальність за ними. Просить критично оцінити доводи апелянта, що стосуються показань свідка ОСОБА_4 , з огляду на те, що вона була попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та є сторонньою особою, яка виконувала свою роботу за вказівкою подружжя ОСОБА_9 . Крім того, під час дачі показів у справі № 357/2904/18 ОСОБА_4 не знала, що ОСОБА_10 складав будь-які розписки та надавав їх ОСОБА_11 , відповідно вважала, що це його кошти, оскільки отримувала їх за його дорученням.
В судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів викладених у ній та заперечив відзив поданий стороною позивача.
В судовому засіданні представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги з мотивів викладених у відзиві.
ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду в судове засідання не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи в розумінні приписів ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши представників позивача та відповідача, колегія суддів дійшла наступного висновку.
За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам повністю не відповідає.
Судом встановлено наступні обставини справи.
Згідно розписки від 11.09.2015 року ОСОБА_3 позичив під 20 відсотків річних 180 000 доларів США в ОСОБА_2 на купівлю та ремонт нерухомого майна: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 . Зобов`язався повернути суму позики з відсотками у строк до 31 грудня 2020 року про що і розписався. 
Згідно розписки від 18.03.2016 року ОСОБА_3 позичив під 20 відсотків річних 450 000 доларів США в ОСОБА_2 на купівлю та ремонт комерційного нерухомого майна в АДРЕСА_5 . Зобов`язався повернути суму позики з відсотками у строк до 31 грудня 2020 року про що і розписався.
Згідно інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №№ 260096243; 260096303; 260096534; 260096083; 260095898 від 04.06.2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є власниками по 1/2 частині: квартири АДРЕСА_7 ; квартири АДРЕСА_8 ; квартири АДРЕСА_9 ; квартири АДРЕСА_10 та нежитлового приміщення АДРЕСА_5 .
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2018 року у справі № 357/2904/18, встановлено факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_1 в період з серпня 2014 року. Визнано спільного сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_12 перелічене наступне майно, визнавши за ОСОБА_3 право власності па 1/2 частину цього майна, а саме: визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_7 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_8 ; на 1/2 частину квартири АДРЕСА_9 ; на 1/2 частину квартири АДРЕСА_10 та на 1/2 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_5 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 23.07.2020 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_12 перелічене наступне майно, визнано за кожним право власності на 1/2 частину цього майна, а саме: квартиру АДРЕСА_11 ; квартиру АДРЕСА_12 ; квартиру АДРЕСА_13 ; квартиру АДРЕСА_14 ; квартиру АДРЕСА_15 та готель по АДРЕСА_6 . В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.11.2018 залишено без змін.
Згідно інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта за № 272358064 від 30.08.2021 ОСОБА_2 є власником квартир за АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 , АДРЕСА_20 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_24 , АДРЕСА_25 , АДРЕСА_26 , АДРЕСА_27 , АДРЕСА_28 , АДРЕСА_29 , АДРЕСА_30 , АДРЕСА_31 , 38, АДРЕСА_32 та власником квартир АДРЕСА_33 , АДРЕСА_34 , АДРЕСА_35 , АДРЕСА_36 , АДРЕСА_37 , АДРЕСА_38 , АДРЕСА_39 , АДРЕСА_40 , АДРЕСА_41 , АДРЕСА_42 , АДРЕСА_43 , АДРЕСА_44 , АДРЕСА_45 , АДРЕСА_46 , АДРЕСА_47 , АДРЕСА_48 , АДРЕСА_49 , АДРЕСА_50 , АДРЕСА_51 , які знаходяться по АДРЕСА_6 .
Із свідоцтва про реєстрацію від 20.04.2015 року та заяви про заснування комерційної корпорації від 01.04.2015 року слідує, що ОСОБА_13 є засновником комерційної корпорації «NW ONЕ WAY INC»
Згідно декларації про податок з доходів фізичних осіб США, дохід ОСОБА_14 у 2012 становив – 430 150 доларів США ( після сплати податків - 361 324 доларів США); у 2013 році - 446 332 доларів США ( після сплати податків - 374 919 доларів США); у 2014 році – 16 200 доларів США ( після сплати податків - 15 055 доларів США); у 2015 році - 81 029 доларів США ( після сплати податків – 80 706 доларів США); у 2016 році – 78 994 доларів США ( після сплати податків – 78 816 доларів США); у 2017 році – 74 092 доларів США ( після сплати податків – 73 487 доларів США).
Згідно податкових декларацій про інші доходи, ОСОБА_1 у 2015 року отримала дохід в сумі 84874,14 доларів США; у 2016 році - 405362,56 доларів США; у 2017 році – 499561,92 доларів США.
Із довідки від 20 червня 2018 року, виданої корпорацією МЕЕST-Торонто слідує, що ОСОБА_1 , яка проживає за адресою 6721 Monte Vista Dr., SE, Auburn НОМЕР_1 , USA протягом 2015 року користувалась послугами Корпорації МЕЕST - відсилала грошові перекази в сумі $ 89,800.00 US на Україну для ОСОБА_15 ( АДРЕСА_52 ).
Згідно довідки від 20 червня 2018 року виданої корпорацією МЕЕST-Торонто, ОСОБА_1 , яка проживає за адресою 6721 Monte Vista Dr., SE, Auburn НОМЕР_1 , USA на протязі 2016 по 2017 років користувалась послугами Корпорації МЕЕST - відсилала грошові перекази в сумі $ 223,100.00 US на Україну для ОСОБА_16 та ОСОБА_15 ( АДРЕСА_52 ).
Із довідки від 20 червня 2018 року виданої корпорацією МЕЕST-Торонто слідує, що ОСОБА_1 , яка проживає за адресою 6721 Monte Vista Dr., SE, Auburn НОМЕР_1 , USA на протязі 2016 по 2017 років користувалась послугами Корпорації МЕЕST - відсилала грошові перекази в сумі $ 273,550.00 US на Україну для ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ( АДРЕСА_53 ).
Згідно повідомлення Головного управління ДПС в Тернопільській області від 21.12.2021 слідує, що ОСОБА_2 як фізична особа – підприємець перебувала на обліку у Кременецькій ДПІ Головного управління ДПС у Тернопільській області з 15.05.2010 року по 03.07.2012 року. За період з 15.05.2010 року по 21.09.2011 року згідно поданих декларацій про доходи вказаний вище платник доходів не одержувала, з 22.09.2011 року по 03.07.2012 року декларації про доходи не подавались.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі виходив із доведеності факту укладення договорів позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та вважав, що ОСОБА_3 не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення грошових коштів. При цьому, суд прийшов до висновку про достатність підстав для поділу боргового зобов`язання солідарно між колишнім подружжям, оскільки квартири та нежитлове приміщення, право власності на які по 1/2 визнані за відповідачами, були придбані саме за кошти, що були позичені ОСОБА_3 у позивачки у період перебування відповідачів у шлюбі.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі, а саме в частині висновку про достатність підстав для поділу боргового зобов`язання солідарно між колишнім подружжям, не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.
За таких обставин суд повинен був дослідити, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 (провадження № 61-26089св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/15-ц (провадження № 61-1843св20), від 21 липня 2021 року у справі № 361/5840/19 (провадження № 61-259св21).
Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказувала, що чотири квартири і нежитлове приміщення в м. Біла Церква Київської області були придбані за кошти, які вона особисто надсилала ОСОБА_6 для придбання цього майна та зазначала, що в сім`ї були власні кошти для їх придбання, що підтверджується деклараціями про доходи ОСОБА_3 за 2012-2014 роки та її. Також зазначала, що у справі № 357/2904/18 за позовом ОСОБА_3 до неї, ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 стверджував, що нерухоме майно було придбане за його особисті кошти отримані ним від зайняття підприємницькою діяльністю на підтвердження чого надавав декларації про доходи. 
Визнаючи боргове зобов`язання за договорами позики на загальну суму 630 000 доларів США спільним боргом подружжя місцевий суд не перевірив вищезазначені доводи ОСОБА_1 .
Так, відповідно до змісту розписок грошові кошти в сумі 180 000 та 450 000 дол. США ОСОБА_3 позичав 11 вересня 2015 року та 18 березня 2016 року для придбання та ремонту чотирьох квартир та нежитлового приміщення в м. Біла Церква Київської області.
Згідно договорів купівлі-продажу ОСОБА_15 на ім`я ОСОБА_19 було придбано в м. Біла Церква Київської області: 06.10.2015 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 загальною площею 34,9 кв.м. за ціною 74 221 грн.; 20.11.2015 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 загальною площею 52,4 кв.м. за ціною 119 583 грн.; 08.12.2015 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 загальною площею 35,9 кв.м. за ціною 77 284 грн.; 08.12.2015 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_9 загальною площею 35,5 кв.м. за ціною 80 638 грн. 21.04.2016 року ОСОБА_4 від імені ОСОБА_19 придбала незавершену будівництвом нежитлову будівлю по АДРЕСА_5 за ціною 80 000 грн.
В суді першої інстанції допитана в якості свідка ОСОБА_4 пояснювала, що квартири вони з чоловіком купляли за цінами в межах 20000 — 25000 дол. США.
Судом встановлено, що в 2015 році ОСОБА_20 користувалась послугами Корпорації MEEST – відсилала грошові перекази для ОСОБА_5 в сумі 89 800 дол. США, а саме: 23.09.2015 року 24 500 дол. США; 29.10.2015 року 31 100 дол. США; 02.12.2015 року 34 200 дол. США. Крім того, в 2016 році відсилала грошові перекази для ОСОБА_15 та ОСОБА_4 , зокрема — по 48 550 дол. США 03.03.2016 року і 22.03.2016 року, тобто 97000 дол. США до придбання нежитлової будівлі та після її придбання у тому ж 2016 році ще 120000 дол. США, а загалом протягом 2016-2017 року було надіслано 126 000 дол. США.
Так як вищезгадане нерухоме майно було зареєстроване на ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_3 звертався до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання факту спільного проживання та визнання спільною сумісною власністю чотирьох квартир та нежитлового приміщення що були придбані в м. Біла Церква Київської області, визнання за ним в порядку поділу спільного майна права власності на три квартири та нежитлове приміщення, посилаючись на те, що ця нерухомість була придбана за його особисті кошти зароблені від зайняття підприємницькою діяльністю в США про, що він і зазначав в суді під час розгляду справи №357/2904/18. З рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2020 року у вказаній справі видно, що ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовував тим, що він в період спільного проживання з ОСОБА_1 працював, мав значні доходи та мав власні заощадження , які вирішив вкласти у нерухомість в Україні. 
При розгляді вказаної справи (№357/2904/18) суд допитував в якості свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які повідомляли, що квартири і нежитлове приміщення вони придбали, а також робили ремонт даного майна, за кошти отримані переказами із США від ОСОБА_1 , про використання яких вони звітували ОСОБА_3 після отримання ними кожного траншу. Всього було отримано і використано ними для придбання і ремонту нерухомості в м. Біла Церква 312 000 дол. США.
Враховуючи вище вказані обставини колегія суддів не погоджується із висновком суду, що договори позики були укладені ОСОБА_3 в інтересах сім`ї та отримані кошти були використані саме на придбання та ремонт нерухомого майна в м. Біла Церква Київської області.
Апеляційний суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_23 дані нею у цій справі про те, що отримані переказами із США кошти вона складала в банківську скриньку, а для придбання нерухомого майна використовувала кошти отримані в ОСОБА_2 , оскільки вони є голослівними (не надано доказів про наявність банківської скриньки та право доступу до неї, не вказано у якому банку, та не заявлялось клопотання про витребування таких доказів у разі труднощів у їх отриманні) та суперечать поясненням наданим нею в якості свідка при розгляді справи №357/2904/18 Білоцерківським міськрайонним судом.
Колегія суддів не приймає до уваги документів долучених ОСОБА_3 до відзиву на апеляційну скаргу, а саме звіту ОСОБА_4 , видаткові накладні, товарні чеки та квитанції з наступних підстав. Видаткові накладні, товарні чеки та квитанції про придбання будівельних матеріалів, вікон, дверей та про інші витрати не свідчать про те, що вони були придбані ОСОБА_4 (в них покупцем зазначені інші особи) за кошти отримані у ОСОБА_2 та були використані для купівлі і ремонту придбаних на ім`я ОСОБА_1 в м. Біла Церква квартир та нежитлового приміщення. Крім цього в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснювала, що вони з чоловіком купляли чотири квартири кожна за ціною в межах 20000 — 25000 дол. США, в той час у звіті зазначена загальна вартість квартир 137852 дол. США. 
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Ознаками доказів є їх достовірність та достатність.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. ст. 79, 80 ЦПК).
Позивач не довела що позичені в неї ОСОБА_3 кошти були використані для придбання та ремонту чотирьох квартир та нежитлового приміщення в м. Біла Церква Київської області.
Колегія суддів вважає, що зміст розписок, в яких зазначено про те, що гроші ОСОБА_3 позичав для купівлі та ремонту нерухомості в м. Біла Церква, не може беззаперечно підтверджувати факту використання коштів саме за таким призначенням, тобто фактично ці договори позики не можуть бути беззаперечними доказами на підтвердження обставини, що грошові кошти, які взяті в борг, були використані в інтересах сім`ї.
Таким чином, з урахуванням того, що ОСОБА_1 не давала письмової згоди на укладення договорів позики від 11 вересня 2015 року та 18 березня 2016 року та стороною позивача не було доведено, що грошові кошти, які взяті в борг, були використані в інтересах сім`ї, колегія суддів приходить до переконання, що підстави для солідарного стягнення боргу за зазначеними договорами позики з ОСОБА_1 відсутні у зв`язку з їх недоведеністю.
Вкладення ОСОБА_3 особистих коштів (заощаджень) в ремонт придбаного нерухомого майна в м. Біла Церква Київської області дає йому підстави звернутись з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування затрачених ним коштів на такі ремонтні роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 06 травня 2022 року в частині солідарного стягнення коштів та судових витрат з ОСОБА_1 підлягає до скасування та в цій частині слід ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про солідарне стягнення коштів за договорами позики від 11 вересня 2015 року та 18 березня 2016 року відмовити.
В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 374, 376, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 06 травня 2022 року в частині солідарного стягнення коштів та судових витрат з ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про солідарне стягнення коштів за договорами позики від 11 вересня 2015 року та 18 березня 2016 року відмовити.
В решті, рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (жительки: АДРЕСА_54 , реєстраційний номер облікової картки платника податків — НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_1 (жительки: АДРЕСА_55 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) 17365,50 гривень сплаченого судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 22 березня 2023 року.

Головуюча

Судді