Справа № 2-129/11                                                Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С. 
Провадження № 22-ц/811/1258/21                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
       Категорія: 64

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        16 лютого 2023 року                                                 м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Юзефович Ю.І.,
з участю: представника позивачів – ОСОБА_1 ,
відповідачів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника 
                                 відповідача ОСОБА_3  – адвоката Загвойської О.В.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення, 

                        в с т а н о в и в:
У червні 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , після смерті якої 11.11.2012 року правонаступником був залучений її син – ОСОБА_6 , згідно з ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.06.2013 року, занесеною до журналу судового засідання (а.с.132-138 т.2), звернулись до суду з позовом, який неодноразово уточнювався в процесі розгляду справи, з остаточними вимогами, які розглянув суд першої інстанції, про усунення перешкод у здійсненні позивачами права власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 і належить їм на праві приватної власності, шляхом виселення відповідачів з будинку без надання іншого житлового приміщення.
Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 успадкували після смерті свого батька – ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідачі займають в будинку приміщення, позначені на поверховому плані під індексами 1-5, 1-6 та 1-7, хоча мають інше місце постійного проживання: відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані у АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_4 – в с. Зашків Жовківського району Львівської області, приміщення під індексами 1-6 та 1-7 були збудовані самочинно, однак, право власності на реконструйований будинок, із збільшенням його первинної площі, визнано за позивачами рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2010 року, яке набрало законної сили. 
Зазначають, що відповідачі не звільняють займані ними приміщення в добровільному порядку, проживають в будинку всупереч волі позивачів та без законних на те підстав, чим чинять позивачам перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власністю. 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення – задоволено частково.
Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 . В решті вимог – відмовлено.
Рішення суду оскаржили відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .
Відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.
Апелянт звертає увагу на процесуальні порушення, допущені при відкритті провадження в даній справі, зокрема, щодо неправильності зазначення номеру справи. 
Крім того, зазначає, що згідно з журналом судового засідання, судом задоволено клопотання від 14.06.2013 року, в якому відповідачем вказано ОСОБА_8 і на ім`я якого суд скеровував судові повістки, що, на переконання апелянта, свідчить про залучення судом цієї особи до участі у справі, однак, в оскаржуваному рішенні такого відповідача немає.
Вважає, що суд безпідставно не задовольнив її клопотання про відкладення підготовчого засідання та без її участі вирішив повернути заявлений нею зустрічний позов без його розгляду по суті.
На переконання апелянта, суд повинен був зупинити розгляд справи до вирішення її апеляційної скарги на ухвалу суду про повернення зустрічної позовної заяви, однак, суд, знаючи про подання нею апеляційної скарги та незважаючи на наявність в матеріалах справи повідомлення відповідачки ОСОБА_3 про звернення до прокурора за захистом прав, не забезпечивши належний захист її прав, вирішив спір по суті, ухваливши незаконне рішення.
Також апелянту не зрозуміло, за яким позовом суд ухвалив рішення.
Зазначає, що з народження проживає у будинку АДРЕСА_1 , її сім`я здійснила прибудову до будинку та побудувала господарські будівлі, споруди, якими вона користується безперервно.
Вважає, що суд не дав належної оцінки доводам їхньої сторони та доказам, які вони подали на підтвердження своїх заперечень проти заявлених до них вимог, не вирішив усіх клопотань, зокрема, клопотання адвоката – представника відповідачки від 10.07.2008 року про залучення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , безпідставно не задовольнив клопотання відповідачки ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі на час карантину, не вирішивши іншу частину клопотання щодо відкладення розгляду справи, а також не зважив на повідомлення нею (апелянтом) в судовому засіданні про погіршення стану здоров`я, вказавши про залишення нею зали судового засідання. 
Відповідачка ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі, в такий спосіб захистити її законне право, підтвердивши право на садибу відповідно до Урядової постанови №27 від 18.11.1946 року «Про передачу будинків переселенцям з Польщі».
Свої доводи обґрунтовує тим, що будинок АДРЕСА_1 не був куплений, а переданий взамін садиби у Польщі, з якої її з родиною було виселено в УРСР. ОСОБА_11 та ОСОБА_12 разом зі своїми батьками чинили та чинять різного роду протиправні дії, спрямовані на позбавлення апелянта житла.
Вважає, що суд першої інстанції не надав належну оцінку доказам, ухвалив рішення за її відсутності, не встановив її, як власника житла, який управляє, розпоряджається, проживає за адресою садиби, не надав оцінку тим обставинам, які відбулися по Міждержавній угоді.
Стверджує, що вона тривалий час проживає у садибі з часу її передачі, вже 75 років, сплачувала витрати на її утримання, ремонт та інші обов`язкові платежі, тобто наявний тривалий зв`язок із садибою – житлом. 
Наголошує, що оскільки вона тривалий час проживає, управляє, володіє та розпоряджається переданим їй господарським майном взамін господарського майна (садиби) у Польщі, то це є достатньою підставою для визнання спірного будинку її житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Звертає увагу, що після одруження вона разом із своїм чоловіком проживала в будинку, а оскільки родина збільшувалась, то зі згоди батька їй було дозволено для покращенням умов проживання здійснити перепланування кімнати під житлову та добудувати до неї веранду, а також збудувати цегляний сарай та вбиральню, якими вона зі своєю сім`єю до сьогодні безперервно володіє. Однак, сторона позивачів, вдаючись до фальшувань та підробок документів, чинили та чинять різного роду протиправні дії, спрямовані на позбавлення її житла, і, взагалі, апелянт вважає сфабрикованою дану судову справу. 
Окрім того, зазначає, що справу розглянуто судом у її відсутності, не розглянуто її клопотання про відкладення розгляду справи для забезпечення їй належного представництва, оскільки вона є особою похилого віку, а дочка ОСОБА_2 не є її представником і має процесуальний статус відповідача в справі, та безпідставно відмовлено у задоволенні заявлених нею відводів суддям, до яких у неї немає довіри. 
Відповідач ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі.
Свої доводи обґрунтовує тим, що після одруження у 1989 році постійно проживає у будинку АДРЕСА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 та її сім`єю ОСОБА_13 і родиною ОСОБА_14 , вкладаючи зароблені кошти в покращення садиби. Так, зокрема, у 2003 році після стихійного лиха у м. Львові, коли половину даху будинку було зірвано, вони вирішили провести реконструкцію даху у вигляді забудови мансарди. Вважає, що позивачі прагнуть протиправно заволодіти чужим майном.
В судове засідання відповідач ОСОБА_4 жодного разу не з`явився і клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв.
В судовому засіданні відповідачка  ОСОБА_3  повідомила про здійснення неналежного представництва її інтересів адвокатом від Львівського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги – ОСОБА_15 , однак, документів про припинення представницьких повноважень адвоката у даній справі, прийнятих у встановленому законом порядку, відповідачка не надала. 
Також необхідно зазначити, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неодноразово заявляли відводи колегії суддів, однак, ухвалою суду від 26 жовтня 2021 року у задоволенні заявленого відводу було відмовлено, а ухвалами від 25 січня та 26 липня 2022 року заяви відповідачів про відвід суддів залишено без розгляду та попереджено про недопустимість зловживання процесуальними правами.
Заслухавши пояснення сторони відповідачів в підтримання апеляційних скарг, заперечення сторони позивачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Аналогічне за змістом положення міститься у статті 150 ЖК України, якою передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпорядитися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК). 
У відповідності до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина (чоловік) власника житла, їх діти та батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401 – 406 ЦК України.
Частиною першою статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Судом встановлено, що згідно з архівною довідкою, виданою Державним архівом Львівської області 15.07.2009 року (а.с.180 т.2), у документах обласного архіву значиться, що родина у складі: голови родини – ОСОБА_7 та членів родини: дружини – ОСОБА_16 , дочок – ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , матері – ОСОБА_22 , у 1946 році була переселена у Львівську область із с. Війське Саноцького повіту Жешівського воєводства (Польща).
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 24.10.1964 року (а.с.168 т.1), власником будинковолодіння АДРЕСА_1 був ОСОБА_7 (а.с.168-169 т.1).
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.166 т.1).
Після смерті ОСОБА_7 , право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом у рівних частках набули його дочки: ОСОБА_23 , 1953 року народження (а.с.171-172 т.1), та ОСОБА_24 , 1953 року народження (а.с.173-174 т.1), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.06.1989 року, виданим державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Бояківським О.В. (а.с.20, 175 т.1).
На той час житловий будинок («А-1») в цілому складався з трьох кімнат, житловою площею 52,3 кв.м., і кухні. До будинку відносились такі господарські будівлі: два сараї – цегляний і дерев`яний, позначені в плані літерами «Б», «Е», дві вбиральні цегляна і дерев`яна, позначені в плані літерами «В», «Д». Свідоцтво про право на спадщину видано без урахування самовільно побудованого гаража «Г». 
У заяві, яка була подана до Першої Львівської державної нотаріальної контори (особи заявників та справжність їх підписів на заяві посвідчено державним нотаріусом 01.06.1989 року), ОСОБА_25 (дружина спадкодавця), ОСОБА_3 , ОСОБА_26 , ОСОБА_18 (діти спадкодавця) повідомили, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 їх батька та чоловіка з дня її відкриття, термін на прийняття спадщини вони пропустили і на оформлення своїх спадкових прав не претендують (а.с.165,170 т.1).
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2006 року (а.с.10-13 т.1), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2007 року (а.с.14-17 т.1) та ухвалою Верховного Суду України від 25 березня 2008 року (а.с.115-116 т.1), у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третіх осіб – ОСОБА_26 , ОСОБА_18 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП МБТІ та ЕО про встановлення факту проживання та прийняття спадщини, визнання права власності на 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1 та грошових вкладів в Ощадбанку України №6316, скасування реєстрації права власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на 1/3 частину вказаного житлового будинку, визнання права власності на добудову, – відмовлено.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2010 року (а.с.37-40 т.2), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2012 року (а.с.41-43 т.2), визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право власності на реконструйовані та збудовані приміщення по АДРЕСА_1 , що відображено у технічному паспорті від 04.07.08., за наступними №№ (умовними позначеннями): житлові кімнати («1-2» - 20,2 кв.м.; «1-4» - 14,3 кв.м.; «1-5» - 17,8 кв.м.; «1-11» - 16,8 кв.м.; «2-2» - 19,5 кв.м.; «1-13» - 10,4 кв.м.; «1-14» - 27,7 кв.м.); коридори («1-1» - 6,3 кв.м.; «1-6» - 10,4 кв.м.; «1-8» - 8,4 кв.м.; «2-1» - 4,4 кв.м.; «1-12» - 5,6 кв.м.); кухні («1-3» - 7,7 кв.м; «1-10» - 11,0 кв.м.); санвузол («1-9» - 4,4 кв.м.); службове («1-7» - 4,3 кв.м.); сіни («а-1» - 18,6 кв.м.); прибудови нежитлові («А1-1» - 32,7 кв.м; «А2-2» - 52,7 кв.м.); підвал («пд» - 22,5 кв.м.); сарай («Б» - 13,9 кв.м.); вбиральня («В» - 1,0 кв.м.); гаражі («Г» - 21,6 кв.м.; «Д» - 17,2 кв.м.); погріб («пг» - 8,2 кв.м.); хвіртка металева («№1» - 1 кв.м.); ворота металеві («№2» - 5,5 кв.м.); огорожа цегляна («№3» - 46,8 кв.м.); огорожа металева («№4» - 70,0 кв.м.), - по 1/2 в межах, визначених технічним паспортом. Зобов`язано ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 реконструйовані та збудовані приміщення по АДРЕСА_1 в межах, визначених технічним паспортом.
На підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2010 року, 28.01.2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували право власності (право приватної спільної часткової власності – по 1/2 частці за кожним із них) на вказаний вище будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 189,2 кв.м., житловою площею 126,7 кв.м., з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (а.с.44-52 т.2).
Згідно довідки ЛКП «Старий Сихів» від 30.12.2011 року (а.с.53 т.2), в будинку зареєстровані: ОСОБА_11 , ОСОБА_18 та ОСОБА_27 . 
З пояснень учасників справи у судовому засіданні, а також письмових пояснень, які містяться в матеріалах справи, встановлено, що відповідачі займають приміщення, позначені у технічному паспорті на будинок під умовним позначенням «1-5» - 17,8 кв.м, «1-6» - 10,4 кв.м., «1-7» - 4,3 кв.м., господарську будівлю (сарай), позначений під літ. «Б», вбиральню під літ. «В». (а.с.46-52 т.2), однак, у спірному будинку відповідачі не зареєстровані, що ними не заперечується і підтверджується висновком про результати розгляду заяви (скарги) та проведеної перевірки Сихівським РВ ЛМУ УМВС у Львівській області від 12.03.2007 року (а.с.22-24 т.1), з якого встановлено (з покликанням на довідки адресного бюро), що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_4 – в с. Зашків Жовківського району Львівської області, а також відомостями ГУ ДМС України у Львівській області від 13.12.2019 року (а.с.221-225 т.3), що у спірному будинку по АДРЕСА_1 з 30.08.2019 року зареєстрована позивач ОСОБА_5 , а відповідачі за даною адресою зареєстрованими не значаться. Відповідач ОСОБА_4 з 27.11.1987 року зареєстрований за адресою: Жовківський район, село Зашків (а.с.249, 250 т.3).
Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 27.09.1996 року, виданого виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів, та довідки Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 25.10.2006 року, вих.№5790 (а.с.25-26 т.1), квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Постановою у справі про адміністративне правопорушення від 08.03.2012 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.197 КУпАП, а саме, встановлено, що ОСОБА_3 , 1943 р.н., проживає по АДРЕСА_1 без реєстрації (а.с.55 т.2).
Постановою у справі про адміністративне правопорушення від 08.03.2012 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.197 КУпАП, а саме, встановлено, що ОСОБА_2 , 1968 р.н., проживає по АДРЕСА_1 без реєстрації (а.с.56 т.2).
Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 березня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про виконання умов договору про надання послуг з газопостачання – відмовлено, оскільки позивачка не є власником будинку (а.с.57,58 т.2).
Також рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 лютого 2013 року (а.с.166-169 т.2), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 лютого 2014 року (а.с.86-90 т.5), в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 до Львівської міської ради, треті особи: Інспекція державного архітектурного будівельного контролю, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівське міське управління земельних ресурсів, ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання юридичного факту володіння позивачами майном, позначеним в поверховому плані приміщеннями під літ. 1-5 пл.17,80 кв.м, 1-6 пл.10,4 кв.м., 1-7 пл.4,3 кв.м., господарським приміщенням сараєм під літ. «Б» та вбиральнею під літ. «В», що розміщені за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що знаходиться за вищезгаданою адресою і описане в технічному паспорті від 30.06.1976 року як приміщення: під літ.1-5 пл.17,80 кв.м, 1-6 пл.10,4 кв.м., 1-7 пл.4,3 кв.м., господарським приміщенням сараєм під літ. «Б» та вбиральнею під літ. «В» на ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 в рівних частках, – відмовлено.
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, судом безспірно встановлено, що відповідачі не належать до членів сім`ї власників спірного будинку та займають приміщення у ньому без законних на те підстав.
Так, зокрема, відповідач ОСОБА_3 вселилась і проживала у спірному будинку, як член сім`ї попереднього власника будинку – ОСОБА_7 , який є батьком відповідачки і право власності якого на спірний будинок припинилось у зв`язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В подальшому, у зв`язку з отриманням чоловіком відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_28 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.201 т.6) квартири по АДРЕСА_2 згідно з рішенням Ленінського райвиконкому м. Львова №464 від 08.08.1989 року та вселенням у квартиру із членами своєї сім`ї на підставі ордеру, виданого 06.02.1991 року (див. ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2007 року (а.с.14-17 т.1)), відповідачка ОСОБА_3 з дочкою ОСОБА_2 зареєструвалась в квартирі, а в подальшому, в процесі її приватизації, набули право власності на квартиру 27.09.1996 року, про що вказувалось вище.
Таким чином, кожний з відповідачів має інше зареєстроване місце постійного проживання, зокрема, відповідач ОСОБА_3 та її дочка – відповідач ОСОБА_2 мають зареєстроване місце постійного проживання у належній їм на праві власності квартирі по АДРЕСА_2 , проживають у спірному будинку всупереч волі позивачів (нових власників будинку), без законних на те підстав, відмовляються в добровільному порядку звільнити займані ними приміщення, які є власністю позивачів, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право позивачів за встановлених обставин справи підлягає захисту в порядку названих вище норм ЦК України – захисту права власника на мирне володіння, користування та розпорядження своїм майном, шляхом усунення перешкод у цьому у спосіб виселення осіб, які проживають у ньому без законних на те підстав.
Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.
Отже, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, правильно встановив фактичні обставини справи і застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.
Крім того, безпідставними є доводи апелянта про розгляд справи у відсутності ОСОБА_8 , оскільки процесуального рішення суду про залучення його до участі у справі, як відповідача, немає.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянтів щодо наявності підстав для відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою відповідачки ОСОБА_3 у судове засідання, оскільки її явка до суду не визнавалась обов`язковою, окрім того, в розгляді справи брала участь відповідачка ОСОБА_2 , в якої з відповідачкою ОСОБА_3 однакова позиція по справі, окрім того, суд першої інстанції звертав відповідачам увагу про недопущення зловживання своїми процесуальними правами у зв`язку із заявленням ними необґрунтованих відводів та безпідставних клопотань, в тому числі, й щодо забезпечення відповідачці ОСОБА_3 належного представництва прокурором та/або Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини.
Також необхідно зазначити, що постановою Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 21 січня 2021 року про визнання неподаною та повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – залишено без змін (а.с.170-174 т.6). 
Інші доводи апелянтів щодо допущення судом порушень норм процесуального права, зокрема, неправильного визначення номеру справи, не відносяться до порушень, які згідно з вимогами статті 376 ЦПК України були б обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що номер справи та номер провадження зазначено в протоколі автоматизованого розподілу справи між суддями Залізничного районного суду м. Львова (а.с.5 т.5), згідно з яким, головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено Мруць І.С. після передачі справи з Галицького районного суду м. Львова у зв`язку з неможливістю утворити новий склад суду для розгляду даної справи після задоволення відводів (самовідводів) суддів.
Отже, з урахуванням наведеного, визначених процесуальним законом підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення немає, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в:
апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 27 лютого 2023 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк 

                                                 А.В. Ніткевич