Справа № 130/2088/21
Провадження № 22-ц/801/159/2023
Категорія: 34
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року	Справа № 130/2088/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.
Секретар: Ковальчук О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,
Рішення ухвалив суддя Вернік В. М.
Рішення ухвалено об 11 год 46 хв у м. Жмеринка Вінницької області
Повний текст рішення складено 28 жовтня 2022 року,

Встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним і ОСОБА_1 укладено усний договір підряду щодо виготовлення по узгодженій сторонами специфікації експериментального комплекту підсилювачів потужності в складі 4 блоків, а саме: два блоки живлення та два одноканальних лампових підсилювачів блока. Замовлювачем за договором підряду є ОСОБА_2 , підрядником – ОСОБА_1 .
З метою виконання робіт за цим договором, позивач здійснив оплату роботи відповідача у вигляді безвідсоткової позики в розмірі 1750,00 доларів США строком на 12 місяців, яка була надана відповідачу в повному обсязі в момент укладення договору.
Роботи по укладеному договору підряду виконувалися з матеріалів наданих позивачем (корпуси і лампи) або закуплених відповідачем за рахунок коштів, отриманих від позивача, відповідно до погодженої сторонами специфікації.
Для виконання укладеного договору підряду позивачем було надано відповідачу грошові кошти в сумах: 7490,00 грн. – на закупівлю міді та комплектуючих у квітні-січні 2017 року, не повернуті; 1200,00 євро – на оплату 4 штук сердечників, надані в квітні 2017 року, не повернуті; 2920,00 доларів США – на оплату комплектуючих, надані в березні-травні 2017 року, не повернуті. Зазначене підтверджується наданою відповідачем 10 серпня 2019 року розпискою, складеною відповідачем власноручно і підписаною ним, в якій відповідач підтвердив факт отримання від позивача вказаних сум на купівлю комплектації до замовленого позивачем апарату. У розписці вказано строк повернення коштів – в грудні 2019 року.
Електронними листами, відправленими на адресу позивача з електронної адреси відповідача і наданою 10 серпня 2019 року розпискою відповідач засвідчив факти: укладення між ними договору підряду; передачі позивачем відповідачу зазначених сум; отримання відповідачем від позивача цих грошових коштів; передачі позивачем відповідачу вказаних матеріалів/комплектуючих; отримання відповідачем зазначених матеріалів/комплектуючих; зобов`язання відповідача повернути позивачу надані кошти в строк до грудня 2019 року.
Крім цього позивач надав відповідачу 700,00 доларів США – на оплату корпусів підсилювачів і 400,00 доларів США – вартість ламп, які були позичені відповідачем в червні 2019 року.
Замовником надано підряднику також суми: 1500,00 доларів США – безвідсоткова позика строком на 12 місяців у жовтні 2016 року, не повернуті; 250,00 доларів США – безвідсоткова позика строком на 2 тижні, надані в листопада 2016 року, не повернуті. 
Сторонами погоджено строк виконання роботи за договором підряду – 12 місяців. Проте відповідач неодноразово надсилав позивачу повідомлення про затримку роботи по укладеному договору підряду та вибачення за прострочення свого зобов`язання. Відповідачем постійно пропонувалися та гарантувалися нові строки виконання робіт та повернення отриманого займу.
Зміст електронних листів може свідчити про узгоджені істотні умови договору підряду та надання безвідсоткової позики, а також порушення своїх зобов`язань відповідачем, які ним не заперечуються.
Незважаючи на неодноразові звернення позивача до відповідача щодо виконання ним договірного зобов`язання, строки виконання роботи за договором неодноразово порушувалися.
З урахуванням таких обставин – невиконання відповідачем договору підряду, неповернення суми грошових коштів наданих як безвідсоткову позику, отриману відповідачем, є для позивача збитками у розумінні пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України.
Зважаючи на невиконання відповідачем договірного зобов`язання та неповернення коштів, наданих відповідачу як безвідсоткову позику, позивач просив стягнути із відповідача: 5770,00 доларів США (1500,00 + 250,00 + 700,00 + 400,00), 7490,00 грн., 1200,00 євро основного боргу, а також відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України просив стягнути суму інфляційних збитків і суму відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 88 544,41 грн., яка складається із: інфляційних збитків в сумі 64 600,80 грн. (11 272,27 + 2872,22 +26 955,83 + 6062,73 + 1327,00 + 2700,15 + 13 410,60) та 3 % річних в сумі 23 943,61 грн. (4531,27 + 939,82 + 9808,85 + 2303,45 + 670,51 + 953,59 + 4736,12).
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2920,00 доларів США і 1200,00 євро основного боргу, а також інфляційні втрати в сумі 13 633,00 грн. та 3% річних в сумі 5461,59 грн.
В задоволенні решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на невідповідність судового рішення вимогам законності і обґрунтованості, на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та норм міжнародного права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, залишити без задоволення.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача і його представника, які не були повідомлені про розгляд справи 17 грудня 2021 року належним чином. 
Суд розглянув справу у порядку спрощеного провадження, в той час як справа не є малозначною, оскільки ціна позову визначена позивачем у розмірі 289 176,14 грн., а малозначною справою станом на час подання позову до суду була справа із ціною позову в 237 900,00 грн.
Висновок суду не відповідає передбаченим законом наслідкам порушення договору підряду виконавцем, а доказів інших договірних умов позивачем не надано з огляду на усну форму договору. Законодавство не містить положень щодо повернення коштів за договором підряду, за виключенням частини 2 статті 849 ЦК України, коли можливе відшкодування збитків.
Оскільки сторонами договору підряду конкретний строк виконання відповідачем своїх зобов`язань за цим договором не визначений, то й права позивача, пов`язані із строком виконання договірних зобов`язань не можуть бути реалізовані. Крім того, для вимоги відшкодування збитків необхідне волевиявлення замовника на використання передбаченого законом права на відмову від договору підряду, оскільки право на таку відмову є похідним від використання права на односторонню відмову від договору. У наданих позивачем доказах не міститься волевиявлення позивача на розірвання договору підряду в односторонньому порядку. Отже передбаченої законом підстави для відшкодування збитків за договором підряду у позивача не виникло, оскільки своїх побажань на відмову від договору підряду в односторонньому порядку він не висловлював ані письмово ані під час розгляду справи у суді. Договір підряду між сторонами не був розірваний і підлягав виконанню сторонами. Договір підряду був виконаний підрядником, однак, після отримання від відповідача розписки, позивач відмовився від прийняття виконаного та зосередився на вимаганні сплати коштів за цією розпискою.
Відповідач визнає факт написання розписки, у тому числі і строк повернення коштів на придбання комплектуючих, а також факт їх придбання і ціни у грудні 2019 року. Але відповідач взяв на себе таке зобов`язання за умови повернення йому позивачем заставних моноблоків, які фактично являють собою підсилювач, ідентичний замовленому позивачем, який був наданий відповідачем позивачеві як демонстраційний зразок та який утримується останнім як застава.
Такі правовідносини підпадають під визначення зустрічного зобов`язання та регулюються статтею 538 ЦК України.
Так як позивач цей підсилювач відповідачеві не повернув, доказів протилежного суду не надав, то у відповідача, в силу частини 3 статті 538 ЦК України виникає право зупинення або навіть відмови від виконання свого зобов`язання. А отже, неповернення позивачеві зазначених у розписці коштів не є неправомірним, не порушує прав позивача з огляду на невиконання саме ним умови для повернення йому коштів.
Судом першої інстанції в порушення вимог статті 81 ЦПК України не досліджувався оригінал боргового документу, яким є розписка. Таким чином рішення суду ґрунтується на обставинах, не підтверджених належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим є недоведеними.
Задовольняючи позов в частині стягнення із відповідача коштів в іноземній валюті, суд також стягнув інфляційні втрати на ці кошти, що суперечить закону.
Позивач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржив, подав відзив на апеляційну скаргу, підписаний його представником – адвокатом Подгурською Д. О., у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на законність ухваленого судового рішення не впливають.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 і його представник – адвокат Ткаченко Т. В. підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 і його представник – адвокат Подгурська Д. О. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять залишити її без задоволення. При цьому пояснили, що із рішенням суду першої інстанції не зовсім погоджуються, але його не оскаржили і просять залишити без змін.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1 – 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги рішення суду оскаржує відповідач ОСОБА_1 лише в частині задоволених позовних вимог. Позивач ОСОБА_2 рішення суду в частині відмови у задоволенні решти його позовних вимог не оскаржив.
Тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення лише в оскаржуваній відповідачем ОСОБА_1 частині.
Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено усний договір підряду щодо виготовлення останнім комплекту підсилювачів потужності за оплату ОСОБА_2 цих послуг серед решти грошовими коштами, що надавалися позивачем відповідачу частинами на придбання необхідних складових та комплектуючих деталей, починаючи із січня 2017 року. Строком виконання необхідних робіт за даним договором сторони визначили дванадцять місяців. Проте відповідачем ОСОБА_1 своєчасно не виконані власні зобов`язання за цим договором підряду, у зв`язку з чим позивач звертався усно до відповідача та направляв йому письмові вимоги про добровільне повернення грошових коштів, отриманих за вказаним правочином, але відповідач йому цих грошей не повернув.
Зі змісту розписки ОСОБА_1 від 10 серпня 2019 року вбачається, що вона викладена власноручно ОСОБА_1 і цією розпискою він підтвердив факт отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів в сумах: 7490,00 грн., 2920,00 доларів США та 1200,00 євро на придбання деталей та виробів комплектації саме до замовленого тим апарату, а також вказано про особисте зобов`язання повернути ОСОБА_2 грошові кошти за цю комплектацію у грудні 2019 року (а. с. 11).
Із письмових вимог ОСОБА_2 від 18 грудня 2020 року та від 30 березня 2021 року, направлених за місцем проживання ОСОБА_1 , вбачається, що позивач просить повернути у добровільному порядку отримані за договором підряду грошові кошти у розмірі: 1500,00 доларів США, 250,00 доларів США, 7490,00 грн., 1200,00 євро, 2920,00 доларів США, 700,00 доларів США, 400,00 доларів США у зв`язку з невиконанням вказаного договірного зобов`язання (а. с. 12-16).
Суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність між сторонами цивільно-правових обов`язків за усним договором підряду, замовником у якому є позивач ОСОБА_2 , а відповідач ОСОБА_1 є виконавцем у вказаному правочині. Виконавець ОСОБА_1 визнав допущене ним прострочення виконання власних зобов`язань за цим договором підряду і свій обов`язок відшкодувати збитки замовнику ОСОБА_2 в виді сплачених тим певних сум грошових коштів, обставини чого, крім показань відповідача, доведені розпискою відповідача ОСОБА_1 від 10 серпня 2019 року. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із доведеності порушення відповідачем ОСОБА_1 вимог договору підряду і норм Цивільного кодексу України, не виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання, не надання суду будь-яких доказів щодо здійснення інших платежів в рахунок виконання власних грошових зобов`язань за цим правочином щодо повернення усіх отриманих від позивача в рахунок його оплати грошових коштів у зв`язку з відмовою замовника в порядку відшкодування збитків, згідно розписки від 10 серпня 2019 року в сумі 2920,00 доларів США та 1200,00 євро, не доведення відсутності своєї вини у його невиконанні, що згідно вимог закону є обов`язком особи, яка порушила зобов`язання.
Суд першої інстанції врахував часткове виконання відповідачем грошового зобов`язання по сплаті ним позивачу добровільно суми 7500,00 грн. в рахунок боргу, згідно копії квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 23 вересня 2019 року, визнавши це як дієвий акцепт даного грошового зобов`язання (а. с. 145, 147 на звороті).
При цьому суд визнав безпідставною вказівку ОСОБА_1 в його розписці про умови повернення грошових коштів позивачу, а саме за умови повернення заставлених моноблоків йому або його довіреній особі, оскільки дана умова не визначає її виконання безпосередньо замовником та не охоплюється виключним переліком підстав, передбачених статтею 851 ЦК України, якими визначено право підрядника не розпочинати роботу або зупинити розпочату роботу, неможливість продовження якої зазначена відповідачем.
Апеляційний суд не погоджується частково із таким висновком суду першої інстанції.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України договір є правочином.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статі 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина1). Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (частина 2).
Договір набирає чинності з моменту його укладення (частина друга статті 631 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина друга статті 638 ЦК України).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язання довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За правилами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у даному випадку є позовна заява, вимоги до якої містить стаття 175 ЦПК України.
У частині першій та пунктах 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує сої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані вимоги.
Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закон»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Роль суду у цивільному процесі проявляється, у тому числі, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем і відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона у справі на обґрунтування своїх вимог чи заперечень, посилається не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12—161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21, від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20, провадження № 61-7861св22 та інших постановах.
ОСОБА_2 , звернувшись до суду із даним позовом до ОСОБА_1 , заявив до нього вимоги про стягнення грошових коштів, посилаючись на положення статей: 202, 205, 207, 61, 611, 612, 623, 625, 627, 628, 629, 638, 837 (договір підряду), 846, 526, 530, 525, 610, 1046, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України. 
При цьому у позовній заяві виклав обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, а саме, що між сторонами у справі укладено усний договір підряду щодо виготовлення по узгодженій сторонами специфікації експериментального комплекту підсилювачів, про оплату ним, як замовником, роботи виконавця. Для виконання укладеного договору підряду ним надані відповідачу грошові кошти, які відповідачем не повернуті, про що підтвердив відповідач, складеною ним 10 серпня 2019 року власноручно і підписаною ним розпискою, в якій він підтвердив факт отримання від позивача вказаних сум на купівлю комплектації до замовленого позивачем апарату, та зобов`язався повернути ці отримані кошти, зазначивши строк їх повернення – в грудні 2019 року. Відповідач умови договору підряду не виконав і не повернув суми грошових коштів. Тому позивач просив стягнути із відповідача передані останньому всі грошові кошти, у тому числі кошти, про які відповідач зазначив у своїй розписці від 10 серпня 2019 року.
Судом першої інстанції відмовлено у стягненні всіх інших коштів, крім визначених у розписці від 10 серпня 2019 року, з тих підстав, що позивачем не надано належних і допустимих доказів щодо отримання відповідачем даних валютних коштів від позивача і про визнання цих обставин відповідач не повідомив.
В цій частині рішення суду не оскаржено, тому апеляційною інстанцією не перевіряється на законність і обґрунтованість.
Отже, позивач обґрунтував свій позов саме такими обставинами, за яких суд зобов`язаний застосувати зазначений вище принцип «jura novit curia» («суд знає закон»), оскільки позивач посилався на факти та обставини існування новації боргу у позиковому зобов`язанні.
При цьому такі факти і обставини визнані відповідачем по справі.
І саме ці факти та обставини, на які посилався позивач, і які визнав відповідач, досліджувалися судом.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 509 ЦК України).
Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням (ч. 1). Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу) (ч. 2).
Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частина 1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлені розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2).
Новація – це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.
Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.
Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з попереднього договору, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, провадження № 14-495цс19.
Як встановлено судом, між сторонами у справі: позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_1 укладено в усній формі договір підряду, замовником у якому є позивач ОСОБА_2 , а виконавцем – відповідач ОСОБА_1 , який визнав прострочення ним взятого на себе зобов`язання за цим договором підряду, оформивши таке визнання розпискою від 10 серпня 2019 року, наданою ним позивачу ОСОБА_2 , у якій він зобов`язався повернути замовнику у грудні 2019 року за комплектацію кошти в сумах: 7490,00 грн., 2920,00 доларів, 1200,00 євро (а. с. 11). Дані обставини підтверджені показами сторін у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а також доданою до позовної заяви ОСОБА_2 копією розписки ОСОБА_1 та долученим до справи апеляційним судом оригіналом цієї розписки, яка повністю відповідає зазначеній копії.
Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 23 вересня 2019 року в рахунок повернення боргу перерахував в рахунок часткового виконання ним грошового зобов`язання суму 7500,00 грн., згідно квитанції № RC_H1X5905KBYT8ER31 3DGRCI (а. с. 145-147, 147 на звороті – квитанція).
Із письмового доказу по справі, який сторони назвали «розписка» і який у копії наданий позивачем у додатку до позовної заяви, а в судовому засіданні суду апеляційної інстанції – 01 лютого 2023 року, наданий позивачем в оригіналі, вбачається, що 14 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_1 повідомляє позивача ОСОБА_2 про витрати на закупку комплектуючих, вказуючи про грошові кошти, надані позивачем і отримані відповідачем в сумах: 7490,00 грн., 2920,00 доларів США і 1200,00 євро; повідомляє 28 жовтня 2018 року про ціну і вартість закуплених деталей і про залишок коштів, а також власноручно 10 серпня 2019 року ОСОБА_1 написав про те, що він підтверджує факт отримання від ОСОБА_2 зазначених грошових коштів на закупівлю комплектуючих деталей до замовленого ним апарату, проте немає змоги продовжити роботу, зобов`язавшись повернути кошти у грудні 2019 року при умові повернення йому заставних моноблоків (а. с. 11).
Новий договір між сторонами – новаційний договір позики (згідно розписки від 10 серпня 2019 року), укладений між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору підряду, у ньому міститься вказівка на первісне і нове зобов`язання, із зазначенням того, що відповідачем по справі ОСОБА_1 , який був виконавцем за договором підряду, умови цього договору виконувалися частково протягом тривалого періоду часу, що передував написанню вручну розписки, у якій відповідач зобов`язався повернути суму коштів уже на виконання нових позикових зобов`язань.
Таким чином у розписці від 10 серпня 2019 року позичальник ОСОБА_1 визнав свою заборгованість у сумах: 7490,00 грн., 2920,00 доларів США і 1200,00 євро, визнав природу цього боргу і наявне у нього зобов`язання щодо його повернення. Розписка від 10 серпня 2019 року містить у собі підтвердження факту отримання відповідачем ОСОБА_1 від позивача ОСОБА_2 зазначених грошових коштів у таких розмірах, визначених у гривні, доларах США і євро, а також містить зобов`язання ОСОБА_1 про повернення цих коштів ОСОБА_2 у вказаний ним строк. 
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про те, що сторони договору підряду домовилися між собою про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між цими самими сторонами, яким правовий зв`язок сторін не припинився, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникло при новації по даній справі, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Новація як консенсуальний, двосторонній і оплатний договір, що має правоприпинювальну природу між сторонами, містить умови такого договору, якими зокрема є: предмет, вказівка на колишнє (підряд) і нове (позика) зобов`язання, яке виникло замість попереднього, яке припинилося.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу (стаття 526).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (частина 1 статті 530).
З огляду на все викладене, у тому числі з урахуванням того факту, що відповідач не виконав у повному обсязі взятого на себе зобов`язання щодо повернення у визначений ним строк – грудень 2019 року, коштів, визначених сумами: 2920,00 доларів США і 1200,00 євро, вимоги позивача в частині стягнення із відповідача грошових коштів у цих зазначених сумах є законними, обґрунтованими та підлягають до задоволення.
При цьому апеляційний суд не погоджується із висновком суду в частині стягнення із відповідача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, за таких підстав.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи, що сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання ОСОБА_1 у доларах США та в євро, суд першої інстанції не вірно стягнув індекс інфляції за весь час прострочення.
За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норма частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
З огляду на викладене вимоги   ОСОБА_2 про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США та у євро, не можна визнати законними й обґрунтованими.
Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 грудня 2016 року № 6-1672цс16, правовій позиції Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 757/46015/15-ц, провадження № 61-3756св19 та в інших постановах.
Щодо доводів апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 і його представника, які не були повідомлені про розгляд справи 17 грудня 2021 року належним чином.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Основними засадами судочинства, відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, встановлено, що кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128 - 131 ЦПК України.
Зокрема, частиною п`ятою статті 130 ЦПК України встановлено, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Згідно частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Згідно частини 13 статті 128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання може здійснюватися судом із використанням засобів мобільного зв`язку.
За правилами статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.
Отже, проаналізувавши наведені норми процесуального закону, слід дійти висновку, що суд зобов`язаний повідомити учасника справи про дату, час і місце проведення судового засідання у способи, визначені наведеними нормами.
Як вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 подав 11 жовтня 2021 року до суду заяву про відкладення призначеного на 12 жовтня 2021 року судового засідання з метою отримання ним правової допомоги, вказавши в ній свій номер мобільного телефону (а. с. 149).
Згідно ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2021 року, судове засідання відкладено на 08:30 год 17 грудня 2021 року з повторним викликом сторін у справі (а. с. 150).
Згідно судового виклику по телефону, оформленого секратарем судового засідання 16 листопада 2021 року, відповідачу ОСОБА_1 особисто по телефону за номером, вказаним ним у заяві від 11 жовтня 2021 року, повідомлено про виклик в судове засідання, яке відбудеться о 08:30 год 17 грудня 2021 року у приміщенні суду та роз`яснено обов`язок щодо повідомлення про неможливість прибути до суду (а. с. 152).
16 грудня 2021 року на електронну пошту суду від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Ткаченко Т. В., надійшли: відзив на позовну заяву (а. с. 154-156), заява про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву (а. с. 165), клопотання про відкладення розгляду справи (а. с. 166); доручення № 897 від 30 листопада 2021 року для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Ткаченко Т. В. (а. с. 168), довіреність від 02 грудня 2021 року (а. с. 169).
У клопотанні про відкладення розгляду справи адвокат Ткаченко Т. В. вказала, що у призначений день судового засідання – 17 грудня 2021 року о 08:30 год, вона прийматиме участь в іншому судовому засіданні, а відповідач ОСОБА_1 не зможе прийняти участь у судовому засіданні, оскільки перебуває на лікарняному з 10 грудня 2021 року. На підтвердження надала: виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 1967/2-21, згідно якої ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні з 20 листопада 2021 року по 25 листопада 2021 року (а. с. 157-158); виписку із медичної карти хворого від 13 грудня 2021 року без зазначення режиму лікування і терміну (а. с. 159).
Згідно акту Жмеринського міськрайонного суду від 16 грудня 2021 року подані документи не містять кваліфікованого електронного підпису (а. с. 172).
Відповідач ОСОБА_1 не подав будь-яких заяв щодо неможливості чи можливості розгляду справи судом у його відсутності.
Обов`язковою явка сторін у судове засідання судом не визнавалась.
Оскільки відповідач ОСОБА_1 і його представник – адвокат Ткаченко Т. В. були повідомлені належним чином про дату, час і місце судового засідання, та наявне у матеріалах справи клопотання представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Ткаченко Т. В. про відкладення розгляду справи, також свідчить про їх обізнаність щодо розгляду справи судом, відсутні підстави вважати, що розгляд справи судом відбувся без належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про помилковий розгляд справи у порядку спрощеного провадження, оскільки справа не є малозначною, так як ціна позову визначена позивачем у розмірі 289 176,14 грн., а малозначною справою станом на час подання позову до суду була справа із ціною позову в 237 900,00 грн.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, для справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Дана справа відноситься до справ незначної складності, тому може бути розглянута у спрощеному позовному провадженні.
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до часткового скасування – в стягненні інфляційних втрат, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін. 
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 грудня 2021 року скасувати в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 13 633,00 грн. і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат в сумі 13 633,00 грн. відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	В. В. Сопрун  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складено 03 лютого 2023 року