КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                  
№22-ц/824/746/2023                                                           
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року                                                                      місто Київ
                                                                                             справа № 754/11617/21                              
  
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                   за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Ірина Сергіївна, ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним,-
     
                                               В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2021 року позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив:
визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_4 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Кравченко І.С. 06 лютого 2008 року та зареєстрований в реєстрі за №566.
В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з постанови слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у місті Києві від 28 листопада 2019 року вона дізналася, що її квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з 06 грудня 2008 року належить на праві приватної власності її сину - ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Кравченко І.С. та зареєстрованого в реєстрі за №566 (право власності зареєстровано КП БТІ Київської міської ради 11 грудня 2008 року за реєстровим №6120).
Вказувала, що 06 лютого 2008 року приватним нотаріусом Київського міського округу Кравченко І.С. було посвідчено договір іпотеки №567, укладений між її сином - ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк», проте вважає, що станом на 06 лютого 2008 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. були відсутні підстави для посвідчення договору іпотеки, зареєстрованого в реєстрі за №567.
Зазначала, що сукупність протиправних дій, зокрема посвідчення фіктивного договору, задля посвідчення договору іпотеки, є заведенням її - літньої особи в оману, за наслідками яких в квартиру дозволяють собі проникнути треті особи, змінити замки, погрожувати їй виселенням, чим порушені її конституційні права не тільки на власність, але й на житло.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам, які були надані стороною позивача, при цьому ретельно виписав в судовому рішенні позицію відповідача АТ «Альфа Банк» та третьої особи.
Вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що саме вона проживає в спірній квартирі з 1992 року і продовжує до даного часу проживати в ній, тобто і після 06 лютого 2008 року.
Зазначала, що державна реєстрація речових прав на спірну квартиру за  ОСОБА_5 вчинена 11 грудня 2008 року, а тому вважає, що і право заставодавця, виникло лише 11 грудня 2008 року.
Зауважувала, щомайно, яке було передано в іпотеку не належало на праві власності  ОСОБА_6 , а тому розпоряджатися ним він не мав права.
Вважає, що посвідчення іпотечного договору та реєстрація його в Державному реєстрі Іпотек відбулося без дотримання положень норм чинного законодавства, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, яка була чинною на дату укладення договору іпотеки.
Посилалася на те, що на час передачі нерухомості в іпотеку ОСОБА_2 не був власником майна, а тому об`єкт нерухомого майна не мав права передаватися в іпотеку, а вона згоди на таке не надавала.
Вказувала, що відсутність обов`язкової нотаріальної згоди власника (співвласника) майна є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.
22 грудня 2022 року від представника третьої особи приватного нотаріуса КМНО Кравченко І.С. до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.
В судовому засіданні апеляційного суду представник третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що ОСОБА_1 особисто була присутня при підписанні договору купівлі-продажу від 06 лютого 2008 року, остання надала приватному нотаріусу Кравченко І.С. правовстановлюючі документи на квартиру в оригіналах. Приватний нотаріус Кравченко І.С. встановила сторони правочину за паспортами, перевірила їх дієздатність, переконалась, що сторони правочину розуміють значення своїх дій та усвідомлюють їх правові наслідки, про що записала у договорі купівлі-продажу квартири від 06 лютого 2008 року. Вказала, що після особистого прочитання договору купівлі-продажу сторонами, нотаріусом було роз'яснено правові наслідки, які настають після укладення договору, після чого сторонами було підписано вказаний договір купівлі-продажу. Пояснила, що позивач отриманими коштами від продажу квартири розпорядилася в той же день 06 лютого 2008 року, уклавши договір позики з ОСОБА_7 та передала йому кошти в сумі 353000 грн. на нове будівництво квартири.
Відповідачі: АТ «Альфа-Банк», ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна ОСОБА_1 була надана довідка-характеристика №1293702 для відчуження нерухомого майна, яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
06 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кравченко І.С., зареєстрований в реєстрі за №566, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (продавець) продала, а ОСОБА_2 (покупець) купив квартиру під АДРЕСА_2 .
Згідно з п.2 вказаного договору продаж квартири вчинено за 656500 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення договору еквівалентно 130000 доларів США, які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору.
У п.17 договору зазначено, що цей договір укладено за згодою дружини покупця - ОСОБА_8 , викладеної у вигляді заяви-згоди на купівлю квартири, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кравченко І.С.
06 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., зареєстрований в реєстрі за №567, який забезпечує виконання зобов`язання іпотекодавця за договором кредиту №013/062-К від 06 лютого 2008 року, відповідно до умов якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю суму кредиту 110 500 доларів США із встановленим строком повернення - до 06 лютого 2030 року.
Предметом іпотеки є нерухоме майно: двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеним між іпотекодавцем та ОСОБА_1 , який посвідчений того ж дня, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., про що надано відповідний витяг від 06 лютого 2008 року. 
Розділом 4 договору іпотеки визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. 
06 лютого 2008 року ОСОБА_8 дала згоду на передачу в іпотеку її чоловіком ОСОБА_2 квартири під АДРЕСА_2 на умовах за його розсудом, що підтверджується заявою ОСОБА_8 , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. 
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №192632855 від 11 грудня 2019 року, ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: Свідоцтво, серія та номер: 512, видане 15 липня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу          Гайдук Ю.О.; Акт про реалізацію предмета іпотеки, серія та номер: б/н, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Яцишин А.М.; Протокол проведення електронних торгів, серія та номер: 404859, виданий 10 травня 2019 року, видавник: Державне підприємство «СЕТАМ».
Інформація про державну реєстрацію іпотеки. Підстава виникнення іпотеки: договір іпотеки, серія та номер: 567, виданий 06 лютого 2008 року, видавник ПН ОСОБА_9 . Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47859830 від 19 липня 2019 року, приватний нотаріус Гайдук Ю.О. Відомості про основне зобов`язання: Строк виконання основного зобов`язання: 06 лютого 2030 року, розмір основного зобов`язання:          110 500 доларів США. Відомості про суб`єктів: Іпотекодержатель: АКБ СР «Укрсоцбанк». Іпотекодавець: ОСОБА_2 .
Постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у місті Києві від 28 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1201900030006398 від 03 вересня 2019 року про внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення.
Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №754/18019/19 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення відмовлено.
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України).
Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).
Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого  нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору (частина п`ята статті 5 Закону в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин другої, третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Аналізуючи частину третю статті 215 ЦК України можна дійти висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню статті 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.
Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент вчинення правочину.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 не була стороною договору іпотеки від 06 грудня 2008 року, і відсутнє порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, саме на момент укладення оспорюваного договору іпотеки.
Доводи апеляційної скарги про те, що: державна реєстрація речових прав на спірну квартиру за  ОСОБА_5 вчинена 11 грудня 2008 року, а тому позивач вважає, що і право заставодавця, виникло лише 11 грудня 2008 року; майно, яке було передано в іпотеку не належало на праві власності  ОСОБА_6 , а тому розпоряджатися ним він не мав права, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній як на момент укладення договору іпотеки, так і на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.
Згідно з пунктами 6, 9, 10 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  від 26 травня 2004 року №671, (чинного на час укладення оскаржуваного договору іпотеки) державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом  запису  до  Державного реєстру правочинів  одночасно з його нотаріальним посвідченням. Нотаріуси, які  не  мають доступу до єдиної комп`ютерної бази даних Реєстру,  в день посвідчення правочину надсилають один  його примірник  реєстратору,  який  в день отримання примірника вносить відповідний запис до Реєстру.
Датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів.
Про внесення запису до Державного реєстру правочинів реєстратор видає сторонам правочину або уповноваженим ними особам примірник витягу.
Встановлено, що на забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ОСОБА_2 та банком 06 лютого 2008 року укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Кравченко І.С. за реєстраційним номером №567, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Кравченко І.С. та зареєстрованого в державному реєстрі правочинів, про що приватним нотаріусом Кравченко І.С. надано відповідний витяг від 06 лютого 2008 року (пункт 1.1 оспорюваного договору іпотеки).
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 334 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено  договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Відповідно до статті 657 ЦК Ураїни (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу квартири) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового  комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року, справа №334/3161/17, зроблено висновок, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності (пункт 50).
Отже, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 виникло з моменту державної реєстрації  договору купівлі-продажу квартири від 06 лютого 2008 року, тобто за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
А відтак і доводи про те, що посвідчення іпотечного договору та реєстрація його в Державному реєстрі Іпотек відбулося без дотримання положень норм чинного законодавства, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, яка була чинною на дату укладення договору іпотеки спростовуються вищевикладеним.
Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_4 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Кравченко І.С. 06 лютого 2008 року та зареєстрований в реєстрі за №566.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що саме ОСОБА_1 проживає в спірній квартирі з 1992 року і продовжує до даного часу проживати в ній, тобто і після 06 лютого 2008 року не мають правового значення для вирішення даної справи. 
Згідно з ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, отже правомірно на підставі ч.9 ст.158 ЦПК України скасував вжиті заходи забезпечення позову у даній справі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним  і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 10 лютого 2023 року.
 
Головуючий:
 
Судді: