Номер провадження: 33/813/14/23
Номер справи місцевого суду: 509/3805/22 
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є. М. 
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Судді Цюри Т.В.,
За участю секретаря судового засідання – Мілєвої М.С., 
розглянувши матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2022 року про закриття провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП 

В С Т А Н О В И В:

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2022 року провадження в справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП – закрито за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. 
Не погоджуючись із вищевказаною постановою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,у якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить суд постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2022 року – скасувати та прийняти нову, якою притягнути ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП. Крім того, апелянт ОСОБА_1 , також просить допитати в якості свідка її доньку – ОСОБА_3 щодо обставин та відношень, які склалися між нею та подружжям ОСОБА_4 та прослухати аудіозапис розмови, яка відбулася 29.07.2022 року. 
В судове засідання суду апеляційної інстанції, яке було призначене на 24.01.2023р. о 13год.00хв. апелянт ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явилися, хоча про розгляд справи були повідомлені належним чином.
Однак, в день судового засідання, від представника  ОСОБА_1 – Батуріна С.Є. надійшла заява, у якій представник просить суд провести судове засідання без участі потерпілої ОСОБА_1 та її захисника у зв`язку із відсутністю електропостачання та клопотання про призначення фонетичної експертизи по справі задовольнити. 
Відповідно до частини 6 ст.294 КУпАП, неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
Враховуючи наведене, а також вимоги ст. ст. 268, 271, 294 КУпАП, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності учасників справи, виходячи  з доводів апеляційної скарги та відомостей, що є наявні в матеріалах цього провадження.
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов до таких висновків.
Частиною 7 ст. 294 КпАП України передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду скарги буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
В силу вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Статтею 173-2 КУпАП передбачено відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення. Частина 2 вказаної статті передбачає відповідальність за ті самі дії, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона ст. 173-2 КУпАП полягає в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч.1ст.173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
Згідно ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно з п. 14 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до п. 17 ст. 1 даного Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч.1 ст.173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, сексуального, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди.
Таким чином, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання не формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення у тому випадку, коли такі спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
При цьому, фізичне насильство має проявлятися у конкретних діях: ляпасах, штовханні, щипанні, шмаганні, кусанні тощо, тобто має проявлятися у конкретних діях насильницького характеру.
Судовим розглядом справи встановлено, а саме з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 295184 від 29.07.2022 року, 29.07.2022 року біля 13:00 год. знаходячись за місцем мешкання гр. ОСОБА_2 висловлювався нецензурною лайкою на адресу бабусі своєї дружини гр. ОСОБА_1 , які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки та разом проживають за адресою: АДРЕСА_1 , чим своїми діями вчинив домашнє насильство психологічного характеру, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст. 173-2 КУпАП.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції вищевказаний протокол про адміністративне правопорушення містить лише загальні фрази обвинувачення, а саме «висловлювався нецензурною лайкою», «вчинив домашнє насильство психологічного характеру», що не дає змоги об`єктивно встановити обставини події. 
При цьому, до вказаного протоколу додана копія рапорту чергового ВП № 1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області, з якої слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 - виник конфлікт, заявник ОСОБА_1 (а.с. 6). 
З протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке що готується) від 28.07.2022 року слідує, що ОСОБА_1 вказала, що чоловік онучки ОСОБА_2 в ході словесного конфлікту виражався в її адресу грубою нецензурною лайкою. Матеріальної шкоди не було заподіяно, фізичне насильство не застосовувалося (а.с. 7-8). 
З письмових пояснень заявниці ОСОБА_1 слідує, що 29.07.2022 року біля 13:00 год. між нею та чоловіком онуки виник конфлікт, який він і спровокував з приводу того, що вона надала їм договір оренди житлового приміщення за вказаною вище адресою. ОСОБА_2 висловлювався на її адресу грубою нецензурною лайкою та плюнув їй в обличчя. Натомість з письмових пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_5 слідує що ніяких сварок з бабусею ОСОБА_2 не вчиняв, грубою нецензурною лайкою відносно неї не висловлювався (а.с. 9). 
З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять достатньої кількості належних та допустимих доказів, які б вказували на вчинення ОСОБА_2 дій, зазначених у диспозиції ч. 2 ст.173-2 КУпАП та які б підпадали під ознаки домашнього насильства.
Також, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що у даному випадку дійсним є лише факт того, що атмосфера взаєморозуміння між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в даному випадку відсутня та мав місце конфлікт. 
Проте, не кожен конфлікт є психологічним насильством у розумінні норм Закону.
Так, конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями. Конфлікт не містить вище перелічених ознак. Ескалація конфлікту може призвести до насильства, але не завжди призводить. Отже, різниця у тому, що насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди.
У даному випадку, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд вірно дійшов до висновку про відсутність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, позаяк, у останнього був відсутній умисел на заподіяння шкоди психічному здоров`ю гр. ОСОБА_1 , у той час, як у цій ситуації мав місце саме конфлікт.
При цьому, окрім викладених вище мотивів, суд також виходив ще й з того, що на особу, уповноважену складати протокол про адміністративне правопорушення, покладається обов`язок довести причинно-наслідковий зв`язок між діями, що вчинені особою та наслідками, що настали.
Так, саме по собі вживання нецензурної лайки на адресу осіб, із числа передбачених ст.3 Закону № 2229-VIII, автоматично не утворює собою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, позаяк, ці дії неминуче мають потягнути за собою наслідки, а саме: завдання чи можливість завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
У данному випадку наявність наслідків дій ОСОБА_2 у виді спричинення шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_1 , хоча й відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, втім, їх зміст не розкрито, а тим більше не доведено за стандартом «поза розумним сумнівом», а відтак, ці доводи ґрунтуються на припущеннях, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України.
З фабули протоколу не простежується факт того, що конфліктна ситуації викликала у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд відповідно до ст.ст.245,280 КУпАП повно й всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи та дійшов правильного висновку про те, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд порушив вимоги ст. 33 та ст. 280 КУпАП щодо дослідження всіх обставин, які мають значення для справи через що прийняв помилкове рішення. Зокрема, ОСОБА_1 зазначає, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . На даний час у її будинку проживають її син - ОСОБА_6 , а з жовтня 2019 року за її згодою стали проживати подружжя ОСОБА_4 , а саме ОСОБА_5 , яка є її онучкою та її чоловік ОСОБА_2 . Спочатку в них були добрі стосунки, однак через деякий час в них загострилися відношення, у зв`язку із, як зазначає апелянт, агресивною поведінкою ОСОБА_2 , як до неї так і до її сина. В зв`язку із такими правовідносинами, ОСОБА_1 та її син були змушені неодноразово звертатися до правоохоронних органів, що підтверджується: 
-копією Довідки про результати розгляду звернення гр. ОСОБА_1 від 15.11.2021р. та відповіді ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області №61.3/4220 від 15.11.2021р.;
-копією Довідки про результати розгляду звернення від 07.03.2022р. та відповіді ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області №63.1/559 від 07.03.2022р.;
-копією Довідки про результати розгляду звернення від 17.03.2022р. та відповіді ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області №63.1/724 від 17.03.2022р.;
-копією відповіді №63.1/1797 від 02.08.2022р.;
-копією відповіді №63.1/Б1 с/с від 02.08.2022р.;
-копією постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.12.2021р.;
-копією постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.07.2022р.
ОСОБА_1 зазначає, що вищевказані копії документів об`єктивно підтверджують, що ОСОБА_2 це особа, яка схильна до систематичної антисоціальної поведінки, образам, насильству та брехні. 
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що з викладеного в апеляційній скарзі та наданих ОСОБА_1 додаткових письмових документів, а також долучених численних звернень в судові інстанції і правоохоронні органи, лише вбачається підтвердження наявності напружених стосунків і конфліктних ситуацій між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які мали місце як до зазначеного звернення в поліцію, так і тривають на даний час. Проте, наведені обставини не спростовують висновків суду , оскільки в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наведено будь-яких доводів саме на спростування висновків суду про відсутність в діях ОСОБА_2 ознак правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за яким був складений відносно нього протокол про адміністративне правопорушення. Жодних доказів на підтвердження обставин, зазначених ОСОБА_1 про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства психологічного характеру матеріали справи не містять.
       Інші всі доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично зводяться на посилання аудіо запису її розмови із ОСОБА_2 , з якого, як зазначає ОСОБА_1 однозначно прослуховується нецензурна лайка, образи, її приниження як людини та жінки, звинувачення у психічних захворюваннях, а також звуки плювків ОСОБА_2 в її обличчя. 
Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, про наявність вказаного аудіо запису 
не зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення. При відтворенні вказаного аудіозапису прослуховується нецензурна лайка, однак суд не може встановити яким чином, де і коли даний аудіо запис був зроблений, розмову яких людей на звукозаписі зафіксовано, враховуючи те, що ОСОБА_2 заперечував про наявність його голосу на даному аудіозаписі, походження якого йому невідоме, а тому наданий аудіозапис не може бути розцінений судом як належний та допустимий доказ по справі.
Окрім цього, суд акцентує увагу на тому, що відповідно до вимог ч.1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Щодо прохальної частини апеляційної скарги ОСОБА_1 про допит в якості свідка її доньки – ОСОБА_3 щодо обставин та відносин, які склалися між нею та подружжям ОСОБА_4 , то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказане клопотання задоволенню апеляційним судом не підлягає, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не зверталася до місцевого суду із клопотанням про допит вказаного свідка в судовому засіданні суду першої інстанції, а тому зважаючи на один з основоположних принципів судочинства - диспозитивність, у суду відсутні підстави для виклику вказаного свідка у суді апеляційної інстанції. Більш того, у поданій заяві від 24.01.2022р. представник ОСОБА_1 – Батурін С.Є. вказане клопотання не підтримав, а просив лише розглянути клопотання щодо призначення про справі фонетичної експертизи.
Доводи апеляційної скарги під час апеляційного розгляду підтвердження не знайшли, а тому є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.
З врахуванням встановлених обставин справи під час розгляду апеляційної скарги  ОСОБА_1 апеляційним судом не встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі викладеного та керуючись статтями 23, 30, 33, 36, 247, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2022 року про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за ч.2 ст. 173-2 КУпАП – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 
Одеського апеляційного суду: Т.В. Цюра