Постанова
іменем України 
16 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 712/4765/20
провадження № 51-3160 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
а також у режимі відеоконференції:
засудженого                                               ОСОБА_7 ,
потерпілої                                                   ОСОБА_8 ,
розглянув  у  відкритому  судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 червня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 09 вересня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020250000000017, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 червня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Суд задовольнив частково цивільні позови та постановив стягнути:
- на користь ОСОБА_9 з ОСОБА_7 97 226,9 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 700 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; з ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» 28 338 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди і 56 676 грн у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних із похованням;
- на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди: 700 000 грн з  ОСОБА_7 та  28 338 грн з ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група».
Також суд у вироку прийняв рішення про розподіл процесуальних витрат, заходи забезпечення кримінального провадження та долю речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 14 січня 2020 року, о 18:27, керуючи автомобілем марки «LAND ROVER DISСOVERY SPORT» (д.н.з. НОМЕР_1 ), в порушення вимог пунктів 12.4, 12.1., 2.3. б), 18.1, 12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), рухаючись зі швидкістю не менше 99,4 км/год по вул. Надпільній від вул. Можайського в напрямку вул. Університетської в м. Черкаси, з перевищенням максимально допустимої швидкості руху в населених пунктах, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати свій рух та безпечно керувати автомобілем, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою і відповідно не відреагував на її зміну, та, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебуває пішохід, не зменшив швидкість, аж до повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходу, для якого була створена небезпека, в результаті чого на перехресті вулиць Надпільна та Крилова, поблизу будинку № 122, що по вул. Надпільній, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який переходив проїзну частину вулиці по виділеному дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра» ПДР нерегульованому пішохідному переходу зліва направо у відношенні до руху автомобіля.
Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 09 вересня 2022 року вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити судові рішення у зв`язку із суворістю призначеного ОСОБА_7 покарання, пом`якшити строк покарання у виді позбавлення волі до 4 років та на підставі ст. 75 КК України звільнити від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Посилається на те, що ОСОБА_7 характеризується позитивно, визнав свою вину, щиро розкаявся, вибачився перед потерпілими, намагався відшкодувати заподіяну шкоду (потерпілі відмовилися отримувати кошти до ухвалення судом рішення), не оспорював позовних вимог. Також захисник просить врахувати позитивну посткримінальну поведінку ОСОБА_7 на місці дорожньо-транспортної пригоди і те, що він не порушував умови застосованого щодо нього запобіжного заходу та не вчиняв нових кримінальних та адміністративних правопорушень. Крім цього, захисник вважає, що суди помилково не визнали пом`якшуючими наведені обставини, внаслідок чого не застосували положення ст. 69-1 КК України.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , потерпілі ОСОБА_8 та  ОСОБА_9 просили залишити судові рішення без зміни як законні, а касаційну скаргу - без задоволення як необґрунтовану. Під час касаційного розгляду потерпіла   ОСОБА_8 дотримувалася такої ж позиції.
Засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 просили задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, тому колегія суддів в цій частині судові рішення не перевіряє.
Також захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі не вказав на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть безумовне скасування оскаржуваних судових рішень.
Доводи захисника, наведені ним у касаційній скарзі, про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість та безпідставне незастосування положень статей 69-1 та 75 КК України є неспроможними.
Згідно з приписами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
При визначенні ступеню тяжкості кримінального правопорушення суд з`ясовує, насамперед, питання про те, до якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                      в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом                       і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
З матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_7 слідує, що місцевий суд, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дотримався загальних засад призначення покарання та навів у вироку підстави обрання його розміру. При цьому суд поклав в основу вироку і включив до мотивування призначеного покарання ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні, тобто врахував їх як такі, що були дійсно встановлені. Водночас суд урахував всі обставини, що були підставою обрання конкретного покарання, в їх сукупності.
Так, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке згідно з вимогами ст. 12 КК України є тяжким злочином.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Місцевий суд, обираючи ОСОБА_7 покарання, дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Так, суд узяв до уваги, що засуджений вчинив необережний тяжкий злочин, наслідками якого стала смерть потерпілого, при цьому врахував обставини дорожньо-транспортної пригоди та характер допущених ОСОБА_7 порушень ПДР.
Суд також урахував дані про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Разом із цим суд проаналізував ставлення ОСОБА_7 до вчиненого кримінального правопорушення, зокрема те, що під час судового провадження він визнав вину, вибачився перед потерпілими та намагався частково відшкодувати їм матеріальні збитки. Тому суд відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України визнав щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання.
Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.
Крім цього, суд узяв до уваги думку потерпілих, котрі наполягали на найсуворішій мірі покарання. Разом із цим суд зазначив, що позиція потерпілих не є обов`язковою, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету, оскільки справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин. Така позиція суду є обґрунтованою, адже у результаті цього кримінального правопорушення настали тяжкі наслідки у вигляді загибелі ОСОБА_10 , тому потерпілими визнані його дружина і донька, крім того посягання було здійснено на безпеку всіх учасників дорожнього руху.
Зваживши на викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання, яке належить відбувати реально, проте не в максимальному розмірі, оскільки не втрачена можливість його соціальної реабілітації та виправлення у більш короткий строк ізоляції від суспільства. Таким чином, усупереч аргументам захисника, на обрання судом міри покарання вплинула позитивна характеристика ОСОБА_7 , його посткримінальна поведінка та щире каяття.
Водночас суд у вироку зазначив і про те, що покарання у виді позбавлення волі, наближене до нижньої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, не може призначатися особі, яка в порушення вимог ПДР, значно перевищила дозволену швидкість на ділянці дороги з пожвавленим рухом, знехтувала перевагою пішохода, який перетинав дорогу у встановленому для цього місці.
Крім того, суд не вбачав підстав як для застосування положень ст. 69 КК України, адже у цьому кримінальному провадженні встановлено одну обставину, що пом`якшує покарання, яка істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і ст. 75 КК України, оскільки не було встановлено достатніх для цього умов та підстав вважати за можливе виправлення ОСОБА_7 без реального відбування призначеного йому покарання.
Таким чином суд урахував усі обставини, які за законом мають правове значення і, належно умотивувавши своє рішення, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання в межах санкції вказаної норми у виді позбавлення волі на строк 6 років, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Захисник в інтересах ОСОБА_7 та потерпілі, не погодившись з вироком, оскаржили його до суду апеляційної інстанції з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним, що характеризують особу засудженого, (захисник - через суворість, а потерпілі - через м`якість). Апеляційний суд належним чином перевірив доводи всіх поданих скарг та залишив рішення суду першої інстанції без змін, з чим погоджується і суд касаційної інстанції. 
В ухвалі апеляційний суд детально проаналізував доводи захисника, які є аналогічними наведеним у його касаційній скарзі, та погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання або звільнення від його відбування з випробуванням. Ухвала апеляційного суду є достатньо вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.
З огляду на сукупність наведених вище обставин, зокрема змісту і обсягу допущених засудженим грубих порушень правил безпеки дорожнього руху, які полягали в тому, що ОСОБА_7 у межах населеного пункту значно перевищив дозволену швидкість, проявив неуважність до дорожньої обстановки, чим наражав на небезпеку усіх учасників дорожнього руху, порушив правила безпеки руху перед нерегульованим пішохідним переходом, легковажно розраховуючи на ненастання суспільно-небезпечних наслідків, у результаті чого його дії спричинили незворотну втрату найвищої соціальної цінності - життя людини, колегія суддів Верховного Суду вважає призначене засудженому покарання у зазначеному виді й розмірі таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. Таке покарання є справедливим, пропорційним та співрозмірним вчиненому. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.
У касаційній скарзі захисник як на підставу для пом`якшення покарання посилається на те, що ОСОБА_7 не залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги та повідомив про подію орган Національної поліції. Обов`язок виконання цих та ряду інших дій у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди покладено на водія відповідно до вимог п. 2.10 ПДР. Дотримання засудженим цих вимог свідчить про його бажання виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання, що підтверджує його щире каяття, яке було враховано судом як пом`якшуючу покарання обставину.
Інших переконливих аргументів для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, які би ставили під сумнів висновки судів попередніх інстанцій щодо міри покарання та обставин, які би за своїми якісно-кількісними характеристиками превалювали, домінували над індивідуальною тяжкістю вчиненого злочину, тим самим нівелюючи його суспільну небезпеку, захисник у касаційній скарзі не навів.
Доводи захисника, наведені в касаційній скарзі, про  наявність підстав  для застосування положень  ст. 69-1 КК України є також безпідставними.
Так, безумовною підставою для призначення покарання відповідно до цієї норми є встановлення  трьох складових:  1) наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 66 КК України;  2) відсутності обставин, що обтяжують покарання; 3) визнання обвинуваченим своєї вини.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що суд не встановив обставин, що обтяжують покарання, а обставиною, що пом`якшує покарання, визнав щире каяття засудженого (п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України).
Що стосується передбаченого у п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України добровільного відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, то суд такого факту не встановив, натомість ініціативу ОСОБА_7 добровільно частково відшкодувати завдані потерпілим матеріальні збитки суд урахував як підтвердження його щирого каяття.
Отже, достатніх підстав, необхідних для пом`якшення покарання відповідно до зазначеної норми закону в даному кримінальному провадженні немає.
Таким чином у касаційній скарзі захисник не зазначив обставин та даних про особу ОСОБА_7 , які би не були враховані при призначенні йому покарання і свідчили про необхідність  призначення  більш  м`якого покарання, зокрема із застосуванням ст. 69-1 КК України, та про можливість його виправлення без відбування покарання.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, також не встановлено.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 червня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 09 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                    ОСОБА_3