Постанова
Іменем України 
16 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 683/944/20
провадження № 51-32 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Хмельницького апеляційного суду від 04 листопада 2021 року у кримінальному провадженні № 12020240000000023 за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 травня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Постановлено стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_8 8707 грн. витрат на поховання та 28 338 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_8 в інтересах малолітньої ОСОБА_9 134 617 грн. страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника та 28 338 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Постановлено стягнути зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в інтересах малолітньої ОСОБА_9 на відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника по 5244,24 грн. щомісячно починаючи з 01 березня 2020 року до досягнення малолітньою вісімнадцятирічного віку - до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Вироком Хмельницького апеляційного суду від 04 листопада 2021 року вирок районного суду скасовано в частині призначеного покарання та стягнення моральної шкоди з ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна».
Постановлено новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Постановлено стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» у рахунок відшкодування моральної шкоди: 18 892 грн. на користь ОСОБА_8 та 18 892 грн. на користь малолітньої ОСОБА_9 , а всього 37 784 грн.
В решті вирок залишено без зміни.
 
За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 20 січня 2020 року приблизно о 20 год. 19 хв. керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем ВАЗ 2105, д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись у темну пору доби по вул. Меджибіжська у м. Старокостянтинів, порушив вимоги п.п. 2.3 (б, д), 10.1, 12.1, 12.2, 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, діючи легковажно і самовпевнено, створив небезпеку для руху та загрозу життю і здоров`ю його учасникам. При цьому ОСОБА_6 не обрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожньої обстановки, не переконався у безпечності своїх дій під час зміни напрямку руху, не дотримався безпечної дистанції та інтервалу, не врахував ширини проїзної частини та габаритів вантажного автомобіля «ЗІЛ 131», д.н.з. НОМЕР_2 , який стояв на узбіччі в попутному напрямку та який ОСОБА_6 спроможний був виявити, не вжив заходів до зменшення швидкості та не будучи позбавленим можливості запобігти зіткненню із нерухомим вантажним автомобілем, виїхав на праве узбіччя, де зіткнувся з автомобілем «ЗІЛ 131».
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ВАЗ 2105 ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть на місці події.
Порушення водієм ОСОБА_6 Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку із наслідками ДТП.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок апеляційного суду та звільнити ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Зазначає, що апеляційний суд при призначенні покарання не взяв до уваги усіх даних про особу винного, а саме, визнання вини, щире каяття, відсутність судимостей, добровільне відшкодування шкоди, а також, що на момент вчинення злочину він проходив військову службу за контрактом, має статус учасника бойових дій, позитивно характеризується, тому призначене покарання є надто суворим. Також стверджує, що апеляційний суд не дотримався позиції, викладеної в постанові ВП ВС від 21 серпня 2019 року, та безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
 
Засуджений у своїй касаційній скарзі висловлює аналогічні доводи щодо суворості призначеного йому покарання та просить змінити вирок апеляційного суду і звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
На касаційні скарги надійшло заперечення прокурора, який просив залишити вирок апеляційного суду без зміни.
 
Прокурор у суді касаційної інстанції вважав, що у задоволенні касаційних скарг слід відмовити.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді 
 
Згідно ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, а також розмір основного покарання у касаційних скаргах не оспорюються.  
 
Доводи касаційних скарг захисника та засудженого зводяться до застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування основного покарання з випробуванням із застосуванням іспитового строку.
 
Мотиви суду
 
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
 
Згідно зі ст. 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Дискреційні повноваження суду (його права і обов`язки), надані державою, щодо визначення можливості чи неможливості виправлення засудженого без реального відбування призначеного йому покарання, у встановлених законом випадках, повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. 
 
Наведених вимог закону апеляційним судом було дотримано.
 
Так, скасовуючи вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та ухвалюючи в цій частині свій вирок, апеляційний суд узяв до уваги, що винний є особою молодого віку, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за контрактом, має статус учасника бойових дій, звільнений із військової служби в зв`язку із закінченням строку дії контракту, не одружений, позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Також суд урахував, що загиблий та обвинувачений були друзями, ОСОБА_6 частково відшкодував завдану шкоду, взято до уваги думку потерпілої.
 
Враховуючи усі наведені обставини та дані про особу засудженого, апеляційний суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.
 
У той же час, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, його наслідки у виді смерті молодої особи, а також конкретні обставини скоєного, а саме, що ОСОБА_6 сів за кермо транспортного засобу у стані алкогольного сп`яніння. За таких обставин суд дійшов висновку, що навіть позитивні характеристики та дані про особу винного не можуть бути визнані мотивованими підставами для застосування положень ст. 75 КК України. Також апеляційний суд зазначив, що вчинене кримінальне правопорушення відноситься до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілої у справі щодо покарання, яке має понести винна особа, не є вирішальною. 
 
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням йому іспитового строку.
 
Що стосується посилання у касаційних скаргах на безпідставне визнання судами обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та неврахування позиції ВП ВС, висловленої у постанові від 21 серпня 2019 року (справа № 682/956/17), то слід зазначити наступне.
 
У згаданій постанові касаційний суд дійшов висновку, що керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, хоча і становить порушення вимог ПДР,  однак само по собі не може виступати прямою безпосередньою причиною настання ДТП та її наслідків у вигляді заподіяння потерпілому (потерпілим) тілесних ушкоджень або смерті. Стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною (не є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого ст. 286 КК України, і при призначенні покарання особі може враховуватись як обставина, що обтяжує покарання згідно з п. 13 ч. 2 ст. 67 КК України.
 
З вироку апеляційного суду вбачається, що своє рішення суд належним чином мотивував, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
 
Крім того, заслуговує на увагу той факт, що згідно Указу Президента України № 106/2022 від 04 березня 2022 року «Про помилування засуджених» ОСОБА_6 звільнено від подальшого відбування основного покарання.
 
Помилування - це індивідуальне державно-владне волевиявлення у формі вибачення особи, яка вчинила злочин будь-якої тяжкості. Це є актом глави держави, за яким певна особа повністю або частково звільняється від покарання, або до неї застосовується більш м`яке покарання (п. 27 ч.1 ст.106 Конституції України, ст. 85, 87 КК України).
 
Акт про помилування є юридичною підставою для звільнення конкретної особи від визначеного в цьому акті покарання і він не вимагає прийняття будь-яких інших процесуальних рішень щодо звільнення вказаної у ньому особи.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги засудженого та його захисника слід залишити без задоволення. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Хмельницького апеляційного суду від 04 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                     ОСОБА_2                                    ОСОБА_3