Постанова
   Іменем   України
 
Єдиний унікальний номер справи 752/19797/21	 	
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/3198/2023	
Головуючий у суді першої інстанції К. В. Машкевич	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д.  Поливач        	
30 березня 2023 року                                                                                                     місто Київ
                            Номер справи 752/19794/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого  Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
сторони
 
позивач                    Комунальне підприємство виконавчого органу Київради                                                                    (Київської міської державної адміністрації) Київтеплоенерго»
відповідач               ОСОБА_1 
 
розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Машкевич К. В., в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва
у с т а н о в и в :
 
У серпні 2021 року КП «Київтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивованим тим, що КП «Київтеплоенерго» з 01.05.2018 здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно Закону України «Про житлово - комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, такий договір є договором приєднання. Позивач вказав, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води. Відповідач від послуг централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялася (не відключалася). Позивачем належним чином надаються послуги, якими користується відповідач, проте належним чином та у повному розмірі не сплачує кошти за послуги з централізованого постачання гарячої води, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 19 961,20 грн за спожиті у період з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води.
З урахуванням зазначеного позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19 961,20 грн, а також покласти на відповідача судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19 961, 20 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити КП «Київтеплоенерго» у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що є споживачем послуг у сфері централізованого постачання та водовідведення гарячої води (ВГП), за які сплачує за показаннями лічильника, встановленого у ванній кімнаті та введеного 20.11.2021 в експлуатацію. Від дати встановлення лічильника до 16.11.2021 (дата повірки лічильника) спожито всього 613 куб. м. гарячої води. Вказала, що у квартирі зареєстровано троє осіб, проте фактично проживає лише одна особа (її дочка), яка користується гарячою водою з 2017 року переважно через бойлер. Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції не врахував, що у відповідача перед позивачем не існує заборгованості за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води, а навпаки існує переплата. Зазначила, що відповідач помилково виставляє відповідачу рахунки на 9 куб. м., оскільки середнє споживання складає 4 куб. м. Також вказала, що зробила повірку лічильника тільки у 2021 року, оскільки у 2019 році таку повірку необхідно було робити через Інститут стандартів, що є довготривалою процедурою. У листопаді 2021 року, після повірки та опломбування лічильника вона звернулася до позивача із проханням перерахувати розрахунки по споживанню гарячої води відповідно до фактичних показників лічильників, проте такий перерахунок відповідачем не зроблено. Судом не взято до уваги, що нарахування за спожиті послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_2 , проводилося всупереч п. 20 Правил №630. 
ОСОБА_1 просить апеляційний суд залучити нові докази у справі (договір повірки, акт виконаних робіт до договору повірки, свідоцтво про повірку, акт від 20.11.2021, рахунки - повідомлення на оплату комунальних послуг), оскільки справа судом була розглянута без участі сторін, а вона є юридично необізнаною особою та чекала судову повістку в судове засідання для того щоб подати ці докази.
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» не скористалися.
У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позивачем вимог, оскільки відповідач нерегулярно вносила оплату за надані житлово-комунальні послуги у належному розмірі, що привело до виникнення заборгованості з 01 травня 2018 року за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19 961,20 грн.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, що  ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_3 . 
Квартира АДРЕСА_3 , під`єднана до будинкової системи теплопостачання, відповідач є співвласником вказаної квартири, а тому є споживачем послуг з централізованого постачання гарячої води. Вказана обставина не заперечується ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду із позовом КП «Київтеплоенерго» зазначало, що з 01.05.2018 надає послуги з централізованого опалення (ЦО) та централізованого постачання гарячої води (ЦПГВ). Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. КП«Київтеплоенерго» на підставі типового договору підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та централізоване постачання гарячої води регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-ІV та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630.
Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Відповідно до п. 8 Правил та Закону України «Про житлово - комунальні послуги», виконавцем послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, такий договір є договором приєднання.
На виконання вимог Закону України «Про житлово - комунальні послуги» КП «Київтеплоенерго», на підставі типового договору, підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085). 
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно до положень статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Наявність правовідносин між сторонами і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої гарячої води, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що згідно даних реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира АДРЕСА_3 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних долях на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованого на Київській Універсальній Біржі 23.08.1994 №1/3990-4072.
Відповідачу з 01.05.2018 надавалися послуги, централізованого постачання гарячої води. Відповідач від послуг централізованого постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялася (не відключалася), тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини.
Позивачем надано розрахунок заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.05.2018 по 31.05.2021, яка станом на 01.06.2021 складає 19 961,20 грн. Доказів сплати за надані послуги постачання гарячої води в період із травня 2018 року по червень 2021 року відповідачем не надано.
Із матеріалів справи вбачається, що такий розрахунок зроблено позивачем за період з 01.05.2018 по 31.05.2021 з урахуванням відсутності відомостей про встановлений відповідачем засіб обліку води та без показань лічильника.
Так, відповідно до п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.
Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. 
Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.
Тобто, нарахування за гаряче водопостачання абонентам, в яких немає приладів обліку, здійснюється за нормою на 1 людину, що множиться на тариф за 1 м куб. гарячої води. При наявності приладів обліку гарячої води, нарахування проводиться за фактично спожитий об`єм води по лічильнику помножений на вартість 1 м куб. гарячої води.
Відповідно до пункту 25 Правил, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Відповідач ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі вказує на те, що у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровано троє осіб. Проте фактично проживає одна особа - її дочка, а відповідач з чоловіком проживають за містом у приватному будинку.
Разом з тим, ОСОБА_1 не надала у розпорядження суду доказів звернення до позивача із відповідною заявою, у якій відповідач повідомила про вказану обставину надавача послуг з централізованого постачання гарячої води. 
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 31.05.2021 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19 961, 20 грн.
Відповідачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за період з 01.05.2018 по 31.05.2021. 
Посилання апелянта на те, що підключення бойлера у квартирі з 2017 року та фактичне користування ним дочкою відповідача, зменшило використання гарячої води, а тому середнє споживання повинно було складати 4 куб. м , а не 9 куб. м, як нараховував позивач, апеляційний суд розцінює критично і до уваги не бере, оскільки вказане не є беззаперечною підставою вважати, що такі послуги за вказаною адресою були надані у тому об`ємі, який зазначає відповідач. 
Так, згідно наведених вище норм закону якщо у помешканні є квартирні лічильники, то нарахування відбуваються на підставі переданих споживачем даних. Тобто, різниця між поточними та попередніми показаннями множиться на тариф, що вказаний у рахунку-повідомленні. Для можливості сплати лише за спожите - лічильники обов`язково мають бути справними, повіреними та опломбованими виконавцями послуг (лічильники опалення та гарячої води опломбовує КП «Київтеплоенерго»). У разі відсутності у споживачів квартирних лічильників нарахування проводяться за нормами споживання. Норма споживання гарячої води у разі відсутності загальнобудинкового лічильника - 3 куб. м на особу.
Судом встановлено, що відповідач користується послугами з постачання гарячої води у квартирі АДРЕСА_3 , де зареєстровано троє осіб, від таких послуг у встановленому законом порядку не відмовлялась, у період з 01.05.2018 по 31.05.2021 нарахування оплати послуг з постачання централізованої гарячої води здійснювалося з розрахунку 3 куб. м на особу, оскільки відповідачем не було здійснено повірку лічильника, а отже на неї покладено обов`язок оплачувати надані послуги у вказаний період у визначеному позивачем розмірі, який не спростовано відповідачем. Належним чином свої зобов`язання щодо своєчасної оплати послуг з постачання гарячої води відповідач не здійснила. ОСОБА_1 не надала у розпорядження суду докази на підтвердження встановлення та ведення в експлуатацію засобу обліку гарячої води у квартирі у період з 01.05.2018 по 31.05.2021. Таких відомостей не наведено апелянтом у апеляційній скарзі. Відповідач у апеляційній скарзі повідомила суд про те, що встановивши лічильник у квартирі (у невідомий суду період) вона не здійснила дій відповідно до норм закону щодо ведення його в експлуатацію до 20.11.2021, а тому надавачем послуг з постачання гарячої води нараховувалась плата за таку послугу у період з 01.05.2018 по 31.05.2021 з розрахунку на три особи та на ведення особистого підсобного господарства згідно Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630. Доказів того, що квартиру відповідача у встановленому законом порядку було відключено від постачання гарячої води відповідачем також не надано. 
Доказів про те, що у період з 01.05.2018 по 31.05.2021 у вищезазначену квартиру не надавалися послуги централізованого постачання гарячої води чи такі послуги повинні були обліковуватися за встановленим у квартирі лічильником відповідач не надала.
Надаючи оцінку наданому позивачем розрахунку заборгованості та наданому відповідачем розрахунку про наявність переплати, колегія суддів зазначає, що згідно із перерахунком суду, з урахуванням визначення зобов`язання відповідача періодичними платежами та у встановлені Правилами строки оплати послуг, суд визначив, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з 01.05.2018 по 31.05.2021 у розмірі 19 961,20 грн., оскільки відповідач помилково вважає, що у вказаний період споживання гарячої води повинно було розраховувати позивачем з урахування  4 куб. м. , а не 9 куб.м., так як будь яких доказів на проживання у вказаній квартирі однієї особи, замість зареєстрованих трьох осіб та повідомлення про це у визначеному законом порядку надавача послуг відповідач не надала.
Отже колегія суддів вважає, що відповідач не спростувала наданий позивачем розрахунок заборгованості у вказаний період із споживання гарячої води, доказів зворотного суду не надала, як і не надала суду доказів оплати наданих позивачем послуг суду у вказаному розмірі та за вказаний період. Натомість відповідач помилково вважає наявність у неї перед позивачем переплати за послуги з постачання гарячої води у вказаний період.
У зв`язку з тим, що у вказаний період відповідачем не було проведено повірки індивідуального приладу розподільчого обліку води, такий прилад позивачем на абонентський облік не було поставлено  й відповідно показники такого приладу обліку не могли враховуватися і розрахунки здійснювалися як із споживачем, приміщення якого не оснащене лічильником, а саме з травня 2018 року по червень 2021 року нарахування за послугу централізованого постачання гарячої води у квартирі відповідача проводилося відповідно до п. 21 Правил № 630, з розрахунку на три особи та на ведення особистого підсобного господарства. Оскільки у квартирі зареєстровано троє осіб, такий розрахунок було проведено згідно кількості зареєстрованих осіб.
Задовольняючи позовні вимоги КП «Київтеплоенерго» та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води, суд вважає доведеним позивачем споживання відповідачем наданих послуг та відсутності оплати наданих позивачем комунальних послуг за встановленими тарифами. Відповідач не довела наявності підстав для звільнення її від обов`язку щодо оплати наданих комунальних послуг чи для зменшення їх вартості, а також факту ненадання таких послуг позивачем.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості
Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 3 ст. 816 ЦК України, якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов`язки за договором найму житла є солідарними.
Відповідно до ст. 610 ЦКУ порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Таким чином, ураховуючи надані позивачем докази, зважаючи на те, що у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг, проте неналежним чином не виконувала обов`язок по оплаті наданих позивачем послуг, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині покладення на відповідача обов`язку щодо сплати за отримані послуги та уважає його законним. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим. Розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростовано під час розгляду справи, розрахунок наданий  відповідачем суду про наявність у неї переплати є неспроможним відповідно до встановлених судом обставин справи.
Отже, суд встановив вказані обставини та дав належну оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження заявлених ним вимог щодо наявності заборгованості за спожиті послуги у вказаному у розрахунку заборгованості розмірі, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та обов`язку відповідача по його сплаті.
Суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_1 не навела переконливих доказів на підтвердження відсутності підстав для покладення на неї обов`язку по сплаті заборгованості за спожиті послуги з гарячого водопостачання, оскільки вона не заперечує факт проживання у квартирі АДРЕСА_3 , за якою позивачем надаються послуги з постачання гарячої води, та користування такими послугами.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо судового спору.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких взяв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води за вказаний період.
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. 
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення. 
 
Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена 30.03.2023.
 
Судді
                                                                                           Л. Д.   Поливач
 
                                                                                           А. М.   Стрижеус
 
                                                                                           О. І.   Шкоріна