ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/20040/19  Номер провадження 22-ц/814/697/23	Головуючий у 1-й інстанції Зуб Г.А.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача        Триголова В.М.,
суддів:        Дорош А.І., Лобова О.А., 
секретар: Боштенко В.Ю.,
за участі: представника позивача- адвоката Петренко О.В., представника відповідача - адвоката Строгого В.Ф.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Мельніченко Алли Сергіївни на рішення Київського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2021 року , та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Петренко Оксани Василівни на додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 03 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_7 про визнання права особистої приватної власності на майно та визнання боргових зобов`язань 
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2019 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить:
- витребувати квартиру АДРЕСА_1 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати автостоянку № НОМЕР_1 в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-18, загальною площею 19,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати нежитлове 6/100 приміщення, загальною площею 489,6 кв.м. на 3-му поверсі будівлі літ. А-7, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати нежитлові приміщення, загальною площею 170,9 кв.м. на першому та другому поверхах будівлі літ. А-7, з прибудовою літ. А1-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 14,8 кв.м. в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати приміщення-апартамент №4, загальною площею 100,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати паркінг (машиномісце) № НОМЕР_3 , загальною площею 13,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_5 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати квартири за адресою: АДРЕСА_6 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати квартири за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 151,4 кв.м., із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати нежитлові приміщення 1-го поверху в літ. «А-5», загальною площею 782 кв.м., опис:№12,3,4,4а,5,6,7,8,10,10а,11,36-42,42-а, 47,47а, 47б, 47в, 47г, 47д, 48, 48а,48б,49,50,53 що знаходяться за адресою АДРЕСА_7 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати нежитлові приміщення підвалу в літ. «А-5», загальною площею 242,4 кв.м., опис:№28,28а,28б,28в,29,30,30а,31,32,32а,32б що знаходяться за адресою АДРЕСА_7 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- витребувати нежитлові приміщення підвалу в літ. «А-5», загальною площею 304,8 кв.м., опис: 1,1а,1б,2,2а,2б,2в,3,3а,3б.4,4а,4б,4в,4г,6, 6а , що знаходяться за адресою АДРЕСА_7 із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 ;
- визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_8 ,, загальною площею 151,4 кв.м.;
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири що знаходиться за адресою АДРЕСА_9 ;
- визнати за позивачем право власності на частину автостоянки №59 в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-18, загальною площею 19,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частку нежитлового 6/100 приміщення, загальною площею 489,6 кв.м. на 3-му поверсі будівлі літ. А-7, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, загальною площею 170,9 кв.м. на першому та другому поверхах будівлі літ. А-7, з прибудовою літ. А1-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частку машиномісця № НОМЕР_2 , загальною площею 14,8 кв.м. в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;
- визнати за позивачем право власності на частину приміщення-апартаментів№4, загальною площею 100,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_10 ;
- визнати за позивачем право власності на частку паркінгу (машиномісце) № НОМЕР_3 , загальною площею 13,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_10 ;
- визнати за позивачем право власності на частку нежитлових приміщень 1-го поверху№1-11,25 в літ А-5 загальною площею 704,3 кв.м., за адресою АДРЕСА_7 ;
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частку нежитлових приміщень підвалу в літ. «А-5», загальною площею 242,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 ;
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частку нежитлових приміщень підвалу в літ. «А-5», загальною площею 304,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 ;.
Позовні вимоги мотивовані наступним. 01.02.1999 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого народилось двоє дітей. За час перебування в шлюбі було придбано подружжям майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_11 , нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_3 на 3-му поверсі в будівлі літ. А-7, машиномісце (паркінг) 2/52 в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ; приміщення - апартамент 4 за адресою: АДРЕСА_5 ; паркінг (машиномісце) № НОМЕР_3 за адресою: АРК м.Ялта, смт Курпати,шосе Алупкинське,12в, квартира яка розташована за адресою: АДРЕСА_9 ,, нежитлове приміщення 1-го поверху та підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_12 . З метою приховати зазначене майно та відчужити його без згоди позивача, відповідачем ОСОБА_2 було ініційовано штучний судовий процес, внаслідок якого було укладено мирову угоду між останнім та ОСОБА_7 , згідно якої ОСОБА_2 на виконання договору займу від 13.08.2012 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у сумі 5000000 грн. для розвитку бізнесу останньому переходить нерухоме майно, що належить відповідачу. 06.06.2014 року ухвалою Київського районного суду м. Донецька було затверджено вказану угоду, яка в подальшому ухвалою апеляційного суду від 18.08.2016 року була скасована. Тому, спільне майно позивача та відповідача вибуло із сумісної власності поза волею відповідача та підлягає витребуванню, та в подальшому поділу в порядку поділу майна подружжя, та оскільки позивач самостійно виховує двох дітей, тому суд вправі відійти від рівності часток подружжя, та визнати за нею право власності за квартиру за адресою: АДРЕСА_9 .
Відповідач ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_8 ; визнати боргові зобов`язання в розмірі 15382209,30 грн. об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за позивачем частину боргових зобов`язань за договором позики від 13.08.2012 року перед ОСОБА_7 в розмірі 7691104,65 грн., визнати за відповідачем частину боргових зобов`язань за договором позики від 13.08.2012 року перед ОСОБА_7 в розмірі 7691104,65 грн., та стягнути з відповідача судові витрати. Зустрічні вимоги мотивовані наступним. 13.08.2012 року позивачем було взято позику у ОСОБА_7 в сумі 5000000грн., яка була використана в інтересах сім`ї, оскільки прибуток від комерційної діяльності був єдиним джерелом доходів родини, а квартира за адресою: АДРЕСА_9 , не має правового статусу подружжя, та джерелом її набуття були кошти отримані в дар від батька для проживання батьків позивача.
Рішенням Київського районного суду від 16 серпня 2021 року по цивільній справі  №953/20040/19  в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та поділ майна подружжя - відмовлено в повному обсязі; та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_7 про визнання права особистої приватної власності на майно та визнання боргових зобов`язань - відмовлено в повному обсязі.
Судові витрати компенсовано за рахунок позивача.
20.08.2021 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Петренко О.В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 17576,00 грн. Вказані витрати складаються з витрат правничої допомоги сплачених адвокатові відповідачем. Про вказані витрати було повідомлено суд представником відповідача до судових дебатів шляхом звернення до суду в судовому засіданні, яке відбулось 13.07.2021 
Додатковим рішенням Київського районного суду від 03 вересня 2021 року заяву представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Петренко О.В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу по цивільній справі за зустрічною позовною заявою  ОСОБА_2   до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_7 про визнання права особистої приватної власності на майно та визнання боргових зобов`язань - задоволено частково.
Доповнено рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2021 року у цивільній справі за позовною заявою  вимог   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та поділ майна подружжя та вимогами зустрічного позову ОСОБА_2   до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_7 про визнання права особистої приватної власності на майно та визнання боргових зобов`язань:
Стягнуто з   ОСОБА_2 , на користь   ОСОБА_1 , витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 коп.
В іншій частині в задоволенні заяви - відмовлено.
З рішенням місцевого суду не погодилась позивач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку.
Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що місцевий суд прийшов до хибного висновку, що вона дізналась про порушене право у 2016 році, а саме з ухваленням рішення Павлоградським міськрайонним судом Дніпрпетровської області від 10.02.2016 року, так як вона на цей час ще перебувала у шлюбі з відповідачем і її право ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18.08.2016 року про передання вказаної цивільної справи на новий розгляд було поновлено.
Вважає, що строк позовної давності не може розпочатись навіть з моменту розірвання шлюбу. А враховуючи, що шлюб розірваний 06.10.2016 року, то звернувшись з даним позовом до суду 06.10.2019 року вона не пропустила строк позовної давності.
Крім того, апелянт зазначає, що вона вперше дізналась про порушене право 25.09.2019 року після отримання інформаційної довідки з Держреєстру речових прав на нерухоме майно.
Також ОСОБА_1 вказує, що станом на 18.08.2016 року розгляд справи №185/10808/15-ц ще не було завершено, а отже існували ризики , що майно знову може вибути із спільної сумісної власності подружжя , з огляду на що пред`явлення позову про поділ майна подружжя до вирішення справи за позовом ОСОБА_7 було б передчасним.
Апелянт посилається на те, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Тобто, у випадку якби позовні вимоги ОСОБА_7 було задоволено, це безпосередньо вплинуло б на предмет позову по даній справі. Результат розгляду справи за позовом ОСОБА_7 по справі №185/10808/15-ц безпосередньо впливав на можливість пред`явлення позову у цій справі.
ОСОБА_1 просила скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2021 року, та ухвалити нове , яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Також ОСОБА_1 було оскаржене додаткове рішення Київського районного суду ми. Харкова від 03 вересня 2021 року . Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував всі обставини , що мають значення для справи; висновки , викладені у рішенні суду першої інстанції , не відповідають обставинам справи; судом допущено порушення норм процесуального права , адже суд не дослідив всі докази у справі , у зв`язку із чим прийшов до невірних висновків.
Тож, апелянт просить змінити додаткове рішення Київського районного суду міста Харкова від 03 вересня 2021 року , збільшивши розмір витрат на правничу допомогу , що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 8 000,00 грн. до 17 576,00 грн.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали даної цивільної справи, заслухавши доповідь судді доповідувача, перевіривши законність рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги прийшла до слідуючих висновків.
Судом встановлено, що 01.02.1999 року між позивачем ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого народилось троє дітей: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Харкова від 30.08.2016 року шлюб між сторонами було розірвано.
В період перебування шлюбі ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_2 було придбано наступне нерухоме майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_11 , нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_3 на 3-му поверсі в будівлі літ. А-7, машиномісце (паркінг) 2/52 в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ; приміщення - апартамент 4 за адресою: АДРЕСА_5 ; паркінг (машиномісце) № НОМЕР_3 за адресою: АРК м.Ялта, смт Курпати,шосе Алупкинське,12в, квартира яка розташована за адресою: АДРЕСА_9 , нежитлове приміщення 1-го поверху та підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_12 .
Ухвалою Київського районного суду м. Донецька від 06.06.2014 року затверджено мирову угоду укладену між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , згідно якої ОСОБА_7 в рахунок виконання договору займу від 13.08.2012 року укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у сумі 5000000 грн. для розвитку бізнесу останнього, переходить нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_11 , нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_3 на 3-му поверсі в будівлі літ. А-7, машиномісце (паркінг) 2/52в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ; приміщення - апартамент № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_10 ; паркінг (машиномісце) № НОМЕР_3 за адресою: АРК мЯлта смт. Курпати шосе Алупкинське,12В, квартира яка розташована за адресою:,нежитлове приміщення 1-го поверху та підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_12 , тобто саме те майно, яке позивач ОСОБА_1 просить визнати спільним майном подружжя та провести його розподіл.
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18.08.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 було задоволено, та ухвалу суду від 06.06.2014 року скасовано, та справу передано на новий судовий розгляд. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.04.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_7 було відмовлено.
На даний час, право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_13 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 18.02.2016 року №174, 177.
Право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_3 в будівлі літ. А-7 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_6 на підставі договорів дарування від 04.02.2017 №141,142.
Право власності на машиномісце (паркінг) №2/52 в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування №2690 від 03.10.2014 року.
Право власності на приміщення – апартамент №4 за адресою АРК, мЯлта смтКурпати, шосе Алупкинське 12в; паркінг (машиномісце) № НОМЕР_3 за тою ж адресою, зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договорів дарування від 27.10.2014 року №1168, №1170.
Право власності на квартири АДРЕСА_8 на підставі договору дарування №1107 від 15.10.2014 зареєстровано за ОСОБА_2 , та частина – ОСОБА_12 ..
Право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху та підвалу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_12 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування №2341 від 24.09.2019 року. Вказаний об`єкт нерухомості на разі розподілений на три самостійні об`єкти.
Таким чином, після затвердження угоди Київським районним судом м. Донецька від 06.06.2014 року, ОСОБА_7 укладено ряд правочинів з відповідачами щодо відчуження набутого майна в межах укладеної мирової угоди.
Частиною другою статті 369 ЦК України визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18) зазначено, що: «при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режим спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому».
Судовим розглядом встановлено , що ОСОБА_1 дійсно не давала згоди на відчуження спільного майна. Всі об`єкти нерухомості є саме спільною сумісною власністю подружжя , підстав вважати спірне майно спільною частковою власністю суду не наведено.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 13 травня 2015 року у справі 6-67цс15, від 25 червня 2014 року у справі 6-6714цс.
Так, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
З огляду на що ОСОБА_1 звернулась із позовом, адже вважає , що її порушене право повинно бути захищене та поновлене.
Із матеріалів справи встановлено , що представником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – адвокатом Жуковим В.І., а також представником ОСОБА_4 – адвокатом Рудим В.В. було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до превісного позову .
Так законодавством встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Питання початку перебігу позовної давності визначені у статті 261 ЦК України згідно із якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
Із матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_1 звернулась 06.10.2019 року із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та поділ майна подружжя.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та Верховним Судом у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14 (провадження № 61-2361св20).
Визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».
Судом першої інстанції правильно встановлено що вперше , про порушення свого права, як співвласника спірного майна ОСОБА_1 дізналась з моменту ухвалення рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.02.2016 року, яким частково задоволено заяву ОСОБА_1 та відновлено втрачене судове провадження з ініціативи суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором займу в частині зібраних документів, (т.1, а.с. 23-24) але вказані правовідносини ще не були остаточно врегульовані в судовому порядку.
Тому вірним є висновок місцевого суду, що ОСОБА_1 було пропущено строк позовної давності, так як останній достеменно та остаточно стало відомо про порушення її майнових прав ще 18.08.2016 року, а саме в день постановлення ухвали Апеляційним судом Донецької області після перегляду вказаним судом апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Донецька від 06.06.2014 року про затвердження мирової угоди, на підставі якої майно, яке набуто подружжям ОСОБА_13 протиправно перейшло у власність іншої особи. Будучи присутньою під час розгляду її апеляційної скарги судом апеляційної інстанції та постановлення вказаної ухвали, ОСОБА_8 дізналась про порушення ОСОБА_2 її майнових прав, та мала можливість і право звернутися до суду з позовними вимогами про захист порушеного права, але таким правом не скористалася протягом трьох років.
Колегія суддів відхиляє аргумент ОСОБА_1 , щодо того , що розгляд справи №185/10808/15-ц щодо спірного майна станом на 18.08.2016 не був завершений , а також те , що ухвалою апеляційного суду від 10.08.2016 року права позивача були поновлені та у зв`язку із направленням справи на новий розгляд ОСОБА_1 вважала , що існували ризики , що майно знову може вибути із спільної сумісної власності , а тому пред`явлення позову про поділ майна подружжя до вирішення справи за позовом ОСОБА_7 було б передчасним. Апеляційний суд вважає, що не завершення розгляду справи №185/10808/15-ц не свідчить про відсутність підстав звернення ОСОБА_1 до суду за захистом свого порушеного майнового права, а саме про встановлення факту порушення її майнових прав відповідачем ОСОБА_2 та належним способом захисту останніх є саме звернення до суду з позовом про їх захист.
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.( Вирішуючи виключну правову проблему для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16))
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Частиною п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Отже, у чинному законодавстві не наведено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.
При цьому аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.
ОСОБА_1 не надано суду доказів , що підтверджували б поважність пропуску нею строку позовної давності. Колегія суддів не приймає аргументи апелянта , щодо того , що строк позовної давності було пропущено у зв`язку з хворобою позивача, на підтвердження чого було надано консультативні висновки (т. 2, а.с. 168-168), та направлення на огляд до лікаря, з яких вбачається, що остання проходила дослідження 24.12.2019 року. 
З огляду на що , районний суд вірно встановив наявність підстав для відмови у позові у зв`язку із пропуском строків позовної давності ОСОБА_1 ..
Щодо зустрічного позову , колегія суддів вважає за необхідне зазначити слідуюче. 
Із рішення та договору позики(а.с. 235, т.2) від 13.08.2012 року вбачається , що між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір позики , згідно якого ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_7 грошову суму для розвитку бізнесу та в інтересах родини у сумі 5 000 000, 00 грн.
Вказану заборгованість ОСОБА_2 , просив поділити між ним та ОСОБА_1 , як колишнім подружжям , адже на час укладення вказаного договору позики вони перебували у шлюбі.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Так, основним аргументом позивача за зустрічним позовом , щодо необхідності поділити вказану заборгованість між ним та ОСОБА_1 було те, що на час укладення договору позики вони перебували у зареєстрованому шлюбу та те, що позика отримана також і в інтересах родини.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.
ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом безпосередньо після звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами про витребування майна та поділ майна подружжя, однак , судовим розглядом встановлено, та в матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що ОСОБА_1 була обізнана про отримання її чоловіком коштів у борг, а також надавала згоду на те, щоб чоловік брав такі позики для його бізнесу та в інтересах родини, з огляду на що, районним судом вірно зазначено , що правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 коштів одержаних за договором позики відсутні. Сам по собі факт зазначення у договорі про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням. Ні позивачем, ні третьою особою за зустрічним позовом не надано суду доказів обізнаності дружини позичальника про укладення її чоловіком договору позики, а тому відсутні підстави для виникнення у подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відтак , колегія суддів вважає , що суд першої правомірно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, та безпідставністю.
Щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Петренко О.В на додаткове рішення Київського районного суду від 03 вересня 2021 року колегія приходить до слідуючих висновків.
Частиною 1 ст. 270 ЦПК України передбачені підстави для ухвалення додаткового рішення по справі, а саме суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України).
Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони.
Так, як вбачається з матеріалів справи стороною відповідача за зустрічним позовом було заявлено вимогу про компенсацію витрат на правничу допомогу. В обґрунтування якої додано акт виконання робіт (наданих послуг) від 17.08.2021 року, договір про надання правової допомоги від 24.09.2020 року, та квитанції до прибуткового касового ордера №б/н від 25.09.2020 та від 17.08.2021 року про отримання адвокатом коштів в розмірі 17 576,00 грн. Про компенсацію вказаних витрат було повідомлено суд представником відповідача за зустрічним позовом до судових дебатів шляхом звернення до суду в судовому засіданні - 13.07.2021 року, рішення суду ухвалено - 16.08.2021 року, а заяву подано до суду 20.08.2021 року.
Надані документи відповідачем відповідно до положень ст. 15, 77 ЦПК України є належними доказами сплати грошових коштів за надання професійної правничої допомоги у даній справі.
Таким чином, у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК України, представником відповідача надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, передбачених в акті виконаних робіт.
Вирішуючи питання про стягнення додаткових витрат на правничу допомогу, районний суд вірно виходив з того, що дана справа перебувала в провадженні суду з жовтня 2019 року, судові засідання були проведені за участю адвоката Петренко О.В., яка надала до суду відзив на позовну заяву. Проте, судом правильно зауважено , що заявлений розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 17576,00 грн. є значно завищеним, з огляду на , що співмірним розміром судових витрат на надання правничої допомоги, враховуючи складність даної справи, визначено суму у розмірі 8 000 грн., що підлягають відшкодуванню на користь відповідача за зустрічним позовом з ОСОБА_2 . 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення усправі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04.
Відповідно до зазначеного , колегія оцінює висновок суду щодо ухвалення додаткового рішення , як такий , що відповідає нормам чинного законодавства, а отже підлягає залишенню без змін.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки в задоволенні апеляційних скарг необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2021 року та Додаткове рішення Київського районного суду міста Харкова від03 вересня 2021 року – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2021 року – залишити без змін.
Додаткове рішення Київського районного суду міста Харкова від 03 вересня 2021 року – залишити без змін. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                  В.М. Триголов        
       
Судді        :                                                  А.І. Дорош

О.А. Лобов