Номер провадження: 22-ц/813/2277/23 
Справа № 522/13185/21
Головуючий у першій інстанції Кузнецова  В. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Логовського Віталія Віталійовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1  до Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України» про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення,-                         

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-лютеранської Церкви України» про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом його вселення до квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 2014 року по 13 травня 2021 року він займав посаду Єпископа Церковного Управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України та з 24.01.2019 року його місце проживання було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , проте 29 червня 2021 року на території Церковного Управління за адресою: АДРЕСА_3 , з`явились невідомі особи, які зламали двері до згаданої квартири, перешкоджали вільному пересуванню позивача та позбавили його доступу до квартири, де він зареєстрований. Вказані обставини стали підставою його звернення до суду.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Логовський Віталій Віталійович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що призначений на 14.03.2023 року на 14-00 год., та обізнаними про обмеження на час оголошення в Україні воєнного стану доступу до приміщень (зали судових засідань) Одеського апеляційного суду через відсутність технічної можливості забезпечення безпеки громадян під час повітряної тривоги, учасники справи не виявили належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео-конференції шляхом подання відповідної заяви у строк, встановлений статтею 212 ЦПК України, та з наданням доказів про відправлення копії заяви іншим учасникам справи.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки поважність причин неучасті сторін у судовому засіданні не встановлена, а заявник (апелянт) реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, відповідач – у відзиві на апеляційну скаргу, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав сторін та їхніх представників щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18. 
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та достатніх доказів наявності у нього права користування спірною квартирою.
Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- Релігійна організація «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» (надалі - «НЄЛЦУ») є власником нежитлових будівель церкви Святого Павла (Одеської Кірхи) за адресою: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ;
- згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в період з 2014 року по 13 травня 2021 року ОСОБА_2 був керівником (Єпископом) НЄЛЦУ;
- 31 жовтня 2020 року, на Синоді НЄЛЦУ згідно протоколу № 31/10 ОСОБА_3 було обрано Єпископом та призначено керівником Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України», затверджено нову редакцію Статуту;
- 13 травня 2021 року державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустовою Марією Євгенівною було зареєстровано П. Шварца, як керівника Релігійної Організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України», шляхом проведення реєстраційної дії № 1005561070020001082 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», якою було змінено найменування, керівника та інформацію про здійснення зв`язку з релігійною організацією, а також зареєстровано Статут в новій редакції;
- 17 травня 2021 року ОСОБА_2 , Релігійна організація «Німецька Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Павла в м. Одеса» та Релігійна організація «Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Духа» подали ідентичні скарги на дану реєстраційну дію до Офісу протидії рейдерству (Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції);
- 28 травня 2021 року Центральна колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції сформувала висновки по цих скаргах, якими відмовила у задоволенні скарг, зважаючи на законність реєстраційної дії;
- 02 червня 2021 року Міністром юстиції видано накази за № 1819/7, 1820/7 та 1821/7, якими у задоволенні скарг ОСОБА_2 , Релігійної організації «Німецька Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Павла в м. Одеса» та Релігійної організації «Євангелічно-Лютеранська релігійна громада Святого Духа» відмовлено у зв`язку із тим, що державним реєстратором Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Хаустовою Марією Євгенівною прийнято рішення (проведено реєстраційну дію) відповідно до законодавства;
- Рішення, що оформлені протоколом засідання Синоду НЄЛЦУ № 31/10 від 31.10.2020 року були оскаржені Релігійною громадою Святої Катерини Німецької Євангелічно-Лютеранської церкви в м. Дніпропетровську до Господарського суду міста Києва та ухвалою від 29.06.2021 року по справі № 910/9479/21, що залишена в силі постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2021 року та ухвалою Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 05.10.2021 року, відмовлено у відкритті провадження у зв`язку з тим, що спори щодо ієрархічної та інституційної структури Церкви та порядку формування органів управління Керівництва є внутрішньоцерковними спорами, на які не поширюється судова юрисдикція, відтак вказаній спір не підлягає розгляду судами України;
- на сьогоднішній день П.Шварц є законним Єпископом та керівником Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України»;
- до 22.08.2018 року НЄЛЦУ на праві приватної власності належала нежитлова будівля загальною площею 1556,2 кв. м. за адресою АДРЕСА_3 , що вбачається з наявних в матеріалах справи свідоцтва право власності від 04 жовтня 2004 року серії НОМЕР_1 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5854505 від 15.12.2004 року;
- 22.08.2018 року на підставі висновку ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна № 16608-18 від 17.08.2018 року вищевказану будівлю було поділено на 2 об`єкти нерухомого майна та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності НЄЛЦУ на нежитлову будівлю загальною площею 1319,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 , та квартиру загальною площею 236,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 ;
- 24.01.2019 року, ОСОБА_2 звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з заявою про реєстрацію місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
До вказаної заяви були долучені:
- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 236,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 та
- виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що містить інформацію про Релігійну організацію «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України», зокрема про те, що її керівником на той час був ОСОБА_4 ;
- відповідно до відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 19.07.2021 року з посиланням на відомості отримані департаментом від Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, будинок, загальною площею 1556,2 кв. м. за адресою АДРЕСА_3 , є нежитловим (кірха) і жодна організація не здійснює обслуговування цього будинку. 
- 29 червня 2021 року представники НЄЛЦУ прибули до адміністративної будівлі Церковного Управління за адресою: м. Одеса, вул. Новосельського, буд. 68 з метою отримати доступ до приміщень Церковного Управління та документації НЄЛЦУ.
В цей день між ОСОБА_2 та представниками НЄЛЦУ виникли суперечки у зв`язку з чим на місце були викликані співробітники поліції та кожна з Сторін звернулась з заявами про вчинення іншою кримінальних правопорушень.
-згідно з відеозаписами подій, що відбувались 29 червня 2021 року в будинку Церковного Управління за адресою: АДРЕСА_6 в присутності співробітників поліції отримав доступ до спірної квартири та мав фактичну можливість залишитись у квартирі, але зібрав власні речі та добровільно її залишив; 
-згідно з довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_5 на час вирішення спору в районному суді перебувало у власності декілька квартир.
Колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).
Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Згідно зі ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Статтею 402 ЦК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Суд першої інстанції, виходячи з встановлених у справі обставин в контексті заявленого позову та наведених позивачем обґрунтувань, вірно вказав, що для правильного вирішення спору, слід встановити наявність у Позивача речового права на чуже майно, а саме права користування квартирою АДРЕСА_1 , що належить НЄЛЦУ, і в залежності від цього – встановлення обставин вчинення перешкод Позивачу у користуванні вказаним майном.
Судом встановлено і сторонами не заперечується, що власником квартири АДРЕСА_1 є Релігійна організація «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України», епіскопом якої на час вселення у квартиру був ОСОБА_2 .
Згідно п. 4.3. чинного на час реєстрації місця проживання Позивача Статуту НЄЛЦУ від 2005 року, Синод НЄЛЦУ має юридичне право вирішувати усі питання, які стосуються законодавчо-встановленої синодальної території округу (Єпископату, Єпархії України) в межах України. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно зазначив, що належним документом, що підтверджував би право ОСОБА_2 зареєструвати своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , є рішення вищого керівного органу Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України» - Синоду про надання згоди на таку реєстрацію (що має бути оформлено у вигляді протоколу засідання Синоду, адже цей орган є колегіальним, та з подальшим укладенням між НЄЛЦУ та ОСОБА_2 відповідного договору, що містить істотні умови користування спірною квартирою).
Також суд обґрунтовано піддав критичній оцінці наданий Позивачем протокол № 35/2 засідання Синодального комітету ЦУ (Єпископату) НЄЛЦУ від 02.11.2018 року, оскільки до заяви про реєстрацію місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , позивачем не було додано даний протокол в якості підтвердження згоди власника на реєстрацію місця проживання позивача. Будь-які відмітки у відповідній графі заяви про реєстрацію місця проживання щодо згоди власника будинку на таку реєстрацію позивача, відсутні (а. с. 125).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.11.2020 року у справі № 916/3530/19, що всі питання, пов`язані із діяльністю релігійної організації та прийняттям нею рішень в межах її компетенції, відносяться до її внутрішньої статутної діяльності, тому при незгоді окремих членів релігійної організації з прийнятими нею рішеннями, вони можуть оспорити їх в межах процедур, встановлених Статутом організації.
Тому суд першої інстанції взяв до уваги доводи Відповідача про те, що НЄЛЦУ вважає відповідне рішення оформлене протоколом № 35/2 засідання Синодального комітету ЦУ (Єпископату) НЄЛЦУ від 02.11.2018 року про зобов`язання ОСОБА_2 зареєструватися за місцем служіння і фактичного проживання в АДРЕСА_2 таким, що не відповідає положенням Статуту НЄЛЦУ та, відповідно, нікчемним та зауважив, що вказане питання є внутрішньоцерковним і суд позбавлений можливості надати йому правову оцінку як з огляду на непідсудність судам України даного питання, так і з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів наявності повноважень членів Президії Синоду у осіб, вказаних у відповідному протоколі (згідно пункту 3.5. Статуту НЄЛЦУ від 2005 року).
Виходячи зі змісту заяви про реєстрацію місця проживання та доданих до заяви документів, заселення ОСОБА_2 у спірну квартиру, користування нею та реєстрація місця проживання фактично були пов`язані виключно з обійманням позивачем посади епіскопа Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України», якій належить квартира.
Слід звернути увагу, що в апеляційній скарзі апелянт фактично і сам вказує на дані обставини.
Між тим рішенням Синоду Церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України, яке оформлене протоколом № 09/10, повноваження Машевські Серге, як Єпископа Церковного управління (Єпископату) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України, припинені з 09.10.2018 року, а 31 жовтня 2020 року, на Синоді НЄЛЦУ згідно протоколу № 31/10 ОСОБА_3 було обрано Єпископом та призначено керівником Релігійної організації «Церковне Управління (Єпископат) Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України», затверджено нову редакцію Статуту. 
Реєстраційна дія № 1005561070020001082 «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», якою було змінено найменування, керівника та інформацію про здійснення зв`язку з релігійною організацією, а також зареєстровано Статут в новій редакції була здійснена 13.05.2021 року.
Тобто, на час виникнення конфліктної ситуації, яка відбулась 29.06.2021 року, коли для забезпечення охорони громадського порядку були задіяні працівники Національної поліції України і коли позивач забрав речі та залишив спірну квартиру, Єпископом Німецької Євангелічно-Лютеранської Церкви України був ОСОБА_3 , а повноваження ОСОБА_6 , припинені з 09.10.2018 року, у встановленому порядку не відновлені.
Вірно встановивши дані обставини та врахувавши, що на час виникнення між сторонами справи спірних правовідносин ОСОБА_2 та його сім`я були забезпечені житлом у вигляді наявності права власності на декілька квартир, суд першої інстанції набув вірного висновку про відсутність підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою, належної відповідачу, та вселення позивача у дану квартиру.
Слід також звернути увагу, що згідно з відомостями Єдиного реєстру права власності:
- ОСОБА_4 був власником квартири, загальною площею 46,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_7 , з 04.08.2020 року по 20.07.2021 року. Дану квартиру позивач 20.07.2021 року подарував свої доньці ОСОБА_7 ;
- ОСОБА_5 (дружина позивача) була власником квартири, загальною площею 39,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_8 , яку 20.07.2021 року вона подарувала ОСОБА_8 ;
- ОСОБА_5 є власником квартири, загальною площею 69,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_9 , яку вона придбала на підставі договору купівлі продажу з ОСОБА_9 , а також квартири АДРЕСА_10 .
Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду встановленим у справі обставинам, зокрема щодо функціонального призначення спірного приміщення, порядку реєстрації місця проживання особи, непропорційного втручання у житлові права позивача і необхідність вирішувати питання забезпечення житлом, не можуть бути взятими до уваги, оскільки не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду, який надав об`єктивну оцінку наведеним обставинам та вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Отже, доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Логовського Віталія Віталійовича - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 21.03.2023 року.

Головуючий                                О.М. Таварткіладзе

Судді:                                А.П. Заїкін

                                                                               С.О. Погорєлова