Постанова
Іменем України
 
27 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 344/13639/19
провадження № 61-4566св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,
 
учасники справи:
позивач - Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,
 
провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2022 року у складі судді Антоняка Т. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Зміст вимог позовної заяви 
У липні 2019 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про визнання укладеним договору про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 вересня 2016 року відповідачка, як замовник будівництва банкетного залу, кімнати відпочинку та житлових приміщень на АДРЕСА_1 поруч із будинком АДРЕСА_2 , звернулася із заявою через ЦНАП про укладення вказаного договору про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська. Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради було підготовлено та направлено через ЦНАП замовнику будівництва ОСОБА_1 проєкт договору. Однак замовник цей договір не підписала. 05 березня 2019 року фінансове управління звернулось до відповідачки, як замовника будівництва, шляхом направлення листа № 84/16.5-15/35в з пропозицією (офертою) укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, надавши проєкт такого договору з додатком розрахунку розміру пайової участі, складеного відповідно до типового договору, передбаченого Положенням «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста». Ця пропозиція з проєктом договору у двох екземплярах замовником будівництва отримана особисто 19 березня 2019 року, проте відповіді на пропозицію від ОСОБА_1 отримано не було. На момент пред`явлення позову до суду будівництво не завершено та прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта не здійснювалось. Посилаючись на статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка визначає, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, позивач просив визнати укладеним договір із відповідачкою про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Івано-Франківська в редакції фінансового управління на визначених ним умовах.
Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року, у задоволенні позову Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відмовлено.
 
При відмові у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зазначив, що з 01 січня 2020 року стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключена, а тому зобов'язання відповідача укласти договір суперечить принципу свободи договору. Чинне законодавство не містить вказівки на обов'язок відповідачки укласти такий договір. При цьому ефективним способом захисту порушеного права позивача буде вимога стягнення коштів з відповідача на підставі статті 1212 ЦК України.Аналогічний висновок викладений у постанові від 14 грудня 2021 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21).
Аргументи учасників 
Короткий зміст доводів касаційної скарги  
 
У травні 2022 року до Верховного Суду від Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення і постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
У касаційній скарзі представник Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради зазначає, що:
наявність заяви відповідачки від 05 вересня 2016 року про укладення договору про пайову участь, яка не підписала такий договір, свідчить про наявне право позивача на звернення до суду за захистом прав та інтересів із позовом про укладення договору в судовому порядку;
на момент пред`явлення позову до суду об`єкт будівництва «банкетний зал, кімнати відпочинку та житлові приміщення» на вулиці Є. Коновальцяу місті Івано-Франківську в експлуатацію здано не було, а тому відповідно до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суди повинні були задовольнити цей позов;
у справі № 643/21744/19, на висновки Верховного Суду в якій послався апеляційний суд, у грудні 2019 року орган місцевого самоврядування звернувся до суду з позовом про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач як замовник будівництва ще у 2018 році, тобто до звернення до суду із вказаним позовом, ввів об`єкт будівництва в експлуатацію, та не звертався до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору про пайову участь;
обставини у справі № 344/13639/19 є відмінними порівняно з обставинами у справі № 643/21744/19. Суди помилково застосували висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, а тому, на переконання представника Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, наявні підстави для відступу від такого висновку. 
 
Зміст відзиву
 
У червні 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому вона просить касаційну скаргу Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради заилшити без задоволення. Вказує, що не мала наміру подавати заяву про укладення договору про пайову участь. 05 вересня 2016 року вона звернулася до ЦНАП із заявою про присвоєння поштової адреси на вулиці Коновальця поруч із будинком АДРЕСА_2 , однак посадові особи їй надали для заповнення бланк заяви про укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту, повідомивши, що без цієї заяви у неї не приймуть заяву про присвоєння поштової адреси. Стверджує, що строк звернення замовника будівництва до органу місцевого самоврядування щодо укладення договору про пайову участь у добровільному порядку ще не настав.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Підставою касаційного оскарження рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2022 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки заявник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, яку застосовано судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що 18 жовтня 2013 року Івано-Франківською міською радою прийнято рішення № 1231-38 Про Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста», яким затверджено розмір пайової участі (а. с. 23-31).
 
У розділі 3 Порядку встановлено, що замовник зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, крім випадків, передбачених пунктами 6.6., 6.7 цього Положення 
(а. с. 25).
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 14 лютого 2012 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_3 поруч із будинком АДРЕСА_4 , яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (а. с. 11).
 
Відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт від 28 листопада 2012 року № ІФ 08312233173 ОСОБА_1 є замовником будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9-10).
 
05 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім`я заступника міського голови О. Кайди про укладення договору про пайову участь будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста (а. с. 8).
 
05 березня 2019 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулось із листом № 84/16.5-15/35в до ОСОБА_1 , як замовника будівництва, з пропозицією (офертою) укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, із наданням проєкту такого договору з додатком розрахунку розміру пайової участі, складеного відповідно до типового договору, передбаченого Положенням «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста» (а. с. 15-17).
 
Відповідно до довідки-розрахунку розмір пайового внеску, який підлягає до сплати відповідачкою, становить 839 614,32 грн (а. с. 19). 
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Відповідно до частини другої статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.
 
Згідно з частиною першою статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 є замовником будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Станом на момент виникнення спірних правовідносин була чинною стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI), відповідно до частини другої якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
 
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.
 
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) зазначено, що:
 
«зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з цим позовом до суду, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону. Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц (провадження № 14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження № 12-34гс21). За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і  спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру. Разом з тим 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено. Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року. Стаття 40 № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності. Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати  участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають»;
 
«судом розглядаються спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону. При цьому день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше. Вирішивши такий спір, суд вказує в резолютивній частині рішення умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проєкт договору. Тобто з моментом набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору, відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін - правовідносини фактично регулюються на майбутнє. Однак з 1 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним».
 
Установивши, що на момент ухвалення судового рішення норма статті 40 Закону № 3038-VI, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, втратила чинність, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що підстав для визнання укладеним такого договору на умовах, запропонованих Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, у судовому порядку немає.
 
Оскільки суд не наділений повноваженнями визнавати укладеним договір, обов`язковість якого для ОСОБА_1 на час вирішення справи законом не передбачена, суди попередніх інстанцій, урахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Колегія відхиляє довід касаційної скарги про необхідність відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, у зв`язку з його нерелевантністю, оскільки визначальним при вирішенні питання про визнання укладеним договору про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту є чинність норми закону, а саме статті 40 Закону 
№ 3038-VI, на момент ухвалення судового рішення, а не факт передання об`єкта в експлуатацію чи подання замовником заяви про укладення договору, як на це посилається позивач. 
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без дотримання норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги та витрати на правову допомогу покладаються на особу, яка її подала.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення.
 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                             М. М. Русинчук
 
                                                                                        Н. О. Антоненко
 
                                                                                       І. О. Дундар