УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 686/1006/21
провадження № 61-8745ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Думна Агро»,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Думна Агро» про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Думна Агро» про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2022 рокуапеляційну скаргу ТОВ «Думна Агро» залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2021 року змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на заподіяння ОСОБА_1 майнової шкоди ТОВ «Думна Агро» у розмірі 4 522 000 грн.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Не погоджуючись з рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2021 року та постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року, ОСОБА_1 5 вересня 2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.
Заявнику необхідно було надати касаційному суду докази, що підтверджують поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, та виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, яке обґрунтоване отриманням копії постанови Хмельницького апеляційного суду 4 серпня 2022 року. На підтвердження зазначеного заявником додано копію конверта суду апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.
Також слід зазначити, що під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду, а з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).
Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення ОСОБА_1 строку на касаційне оскарженнярішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2021 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2021 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 816/364/16 (провадження № К/9901/5436/17, К/9901/5428/17), 
від 13 листопада 2019 року у справі № 587/2365/15-а (провадження № К/9901/1810/18), від 17 лютого 2022 року у справі № 233/270/20 (провадження № 61-18970св20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначає відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України у подібних правовідносинах 
(пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення 
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.
Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.
Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів. 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявником не обґрунтовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо норми права; не вказано про наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, що свідчило б про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
Вивчивши зміст касаційної скарги у новій редакції, касаційний суд доходить висновку про відсутність у ній належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, і, відповідно, підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області виходив з того, що наявні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 з огляду на положення пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції помилково встановлено вину  ОСОБА_1 у заподіянні майнової шкоди товариству у розмірі 4 522 000 грн, оскільки вказана обставина не входить до предмета доказування у спорі про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення зборів засновників ТОВ «Думна Агро» ОСОБА_1 з 22 жовтня 2008 року призначено на посаду директора ТОВ «Думна Агро».
Пунктом 10.7 статуту ТОВ «Думна Агро», затвердженого рішенням засновника ТОВ «Думна Агро» № 1 від 10 червня 2019 року, директор є виконавчим органом товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю.
До компетенції директора товариства належить, зокрема, затвердження поточних планів діяльності Товариства та вжиття практичних заходів для їх виконання, організація ведення бухгалтерського обліку та звітності Товариства, прийняття рішень з питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю Товариства (пункт 10.7.5 статуту).
Згідно з пунктом 10.7.6 статуту в межах наданих повноважень директор товариства, зокрема, представляє без довіреності товариство у відносинах зі всіма без виключення державними органами, підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, у відносинах з фізичними особами, надає доручення третім особам діяти від імені товариства, здійснює оперативне керівництво поточною діяльністю товариства, укладає та підписує від імені товариства господарські та інші договори, угоди, контракти, видає довіреності на право вчинення дій і представництво від імені товариства з врахуванням обмежень, встановлених статутом.
2 лютого 2021 року ОСОБА_1 за усної згоди засновника ТОВ «Думна Агро» ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу, підписала та скріпила печаткою ТОВ «Думна Агро» договір купівлі-продажу № АДС020221/003 від 2 лютого 2021 року, відповідно до умов якого ТОВ «Думна Агро» продало Товариству з обмеженою відповідальністю 
(далі - ТОВ) «Елеватор Буд Інвест» 500 тон сої урожаю 2020 року на загальну суму 10 500 000 грн, проєкт якого вона отримала в електронній формі з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 
У пункті 4.3 договору купівлі-продажу № АДС020221/003 від 2 лютого 2021 року передбачено, що документи для оплати товару повинні бути відправлені покупцю на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 
Після підписання договору купівлі-продажу від 2 лютого 2021 року ОСОБА_1 відправила його скан-копію та інші документи для оплати проданого товару зі своєї електронної пошти на електронну адресу покупця ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої отримала проєкт договору.
ТОВ «Думна Агро» зобов`язання щодо поставки сої виконало у повному обсязі.
Натомість грошові кошти за поставлений товар ТОВ «Думна Агро» не отримало, оскільки частину грошових коштів у розмірі 7 800 000 грн покупець ТОВ «Елеватор Буд Інвест» перерахувало на розрахунковий рахунок, в Акціонерному товаристві (далі - АТ) «ПУМБ», відкритий від імені ТОВ «Думна Агро» невстановленими особами, з якого у період з 4 лютого 2021 року до 9 лютого 2021 року списано 4 522 000 грн.
За фактом незаконної підробки документів, на підставі яких в АТ «ПУМБ» відкрито рахунок від імені ТОВ «Думна Агро», а також за фактом підробки договору купівлі-продажу від імені ТОВ «Думна Агро» щодо продажу сої ТОВ «Елеватор Буд Інвест», 12 лютого 2021 року за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021240220000037 внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 358 Кримінального кодекс (далі - КК) України.
18 лютого 2021 року єдиний учасник та засновник ТОВ «Думна Агро» ОСОБА_3 , з урахуванням наданих йому директором ТОВ «Думна Агро» ОСОБА_1 усних пояснень, ознайомившись з її письмовими поясненнями від 11 лютого 2021 року та показаннями, наданими нею в межах кримінального провадження № 12021240220000037 і зафіксованими у протоколі допиту представника потерпілого від 12 лютого 2021 року, ухвалив рішення № 2 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Думна Агро» на підставі пункту 1 частини першої 
статті 41 КЗпП України (одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства), а саме, за службову недбалість. 
Тобто підставою для ухвалення відповідного рішення слугувало невиконання ОСОБА_1 своїх службових обов`язків в межах наданих повноважень через несумлінне ставлення до них, зокрема, за невиконання умов договору купівлі-продажу № АДС020221/003 від 2 лютого 2021 року щодо направлення документів згідно переліку пункту 4.2.1 цього договору для оплати переданої ТОВ «Думна Агро» у власність покупця ТОВ «Елеватор Буд Інвест» сої врожаю 2020 року у кількості 500 тон за ціною 21 000 грн за тонну на загальну суму 10 500 000 грн на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказану покупцем у пункті 4.3 цього договору, що призвело до істотних збитків (тяжких наслідків) ТОВ «Думна Агро».
На підставі рішення ТОВ «Думна Агро» № 2 від 18 лютого 2021 року того ж дня видано наказ № 7 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ «Думна Агро» на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Копію наказу про звільнення направлено ОСОБА_1 поштовим відправленням і отримано нею 12 березня 2021 року.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.
Відповідно до частини першої статті 142 КЗпП трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.
У частині першій статті 147 КЗпП України закріплено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Згідно з частиною першою статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку 
(стаття 149 КЗпП).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 664/2820/15 зазначено, що ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 572/1644/17-ц (провадження № 61-42575св18) зроблено висновок, що порушенням трудової дисципліни визнається невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, тобто для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.
Враховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ТОВ «Думна Агро» доведено належними та допустимими доказами факт вчинення ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов`язків.
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 341/1751/17 (провадження № 61-46660св18) вказано, що порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця, а не його обов`язок. При визначенні виду стягнення враховуються попередня робота працівника, його ставлення до праці. До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від працівника письмові пояснення. Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Власник підприємства зобов`язаний, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, видати наказ (розпорядження), в якому в обов`язковому порядку зазначити мотиви застосування стягнення. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Також Верховним Судом у постанові від 17 червня 2020 року 
у справі № 341/1751/17 (провадження № 61-46660св18) викладено висновок про те, що невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що засновник ТОВ «Думна Агро» дійсно не вимагав письмових пояснень у ОСОБА_1 , проте остання усно пояснила обставини укладення договору та перерахування коштів на відкритий невстановленими особами рахунок в АТ «ПУМБ».
При цьому, ухвалюючи рішення про звільнення, засновник ТОВ «Думна Агро» взяв до уваги показання ОСОБА_1 як представника потерпілого у кримінальному провадженні № 12021240220000037.
Суди попередніх інстанцій правильно вважали, що відсутність письмових пояснень ОСОБА_1 не є підставою для скасування застосованого до неї дисциплінарного стягнення у виді звільнення.
Зі змісту рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам та повно встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Касаційна скарга фактично зводиться до незгоди з ухваленими судовими рішеннями, переоцінки доказів та встановлених судом обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким необхідний для забезпечення єдності судової практики, а не можливості проведення додаткового апеляційного перегляду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року 
у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 816/364/16 (провадження № К/9901/5436/17, К/9901/5428/17), від 13 листопада 2019 року у справі № 587/2365/15-а (провадження № К/9901/1810/18), від 17 лютого 2022 року 
у справі № 233/270/20 (провадження № 61-18970св20), відхиляються касаційним судом. Так, правовідносини у вказаній справі не є подібними до правовідносин у справі № 686/1006/21.
У постанові Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 816/364/16 (провадження № К/9901/5436/17, К/9901/5428/17) визначено, що наказ про звільнення від 25 лютого 2016 року № 559-о не містить чітко сформульованого одноразового грубого порушення трудових обов`язків, яке стало підставою для звільнення позивача, натомість містить систему загальних порушень службових обов`язків, без їх конкретизації.
Зі змісту постановиВерховного Суду від 13 листопада 2019 року 
у справі № 587/2365/15-а (провадження № К/9901/1810/18)вбачається, що підставою видання оспорюваного розпорядження про звільнення є одноразове грубе порушення трудових обов`язків позивачем, а саме надання змін до містобудівних умов та обмежень на бланку № 2852 
від 27 лютого 2015 року № 25/08.01-15 до містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, не маючи на те законних підстав та повноважень.
У вказаній справі касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, про те, що позивач, будучи директором Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, не перевищував своїх повноважень, надаючи зміни до вказаних містобудівних умов та обмежень.
У постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 233/270/20 (провадження № 61-18970св20) встановлено, що правовідносини виникли з приводу визнання протиправним і скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення позивача від виконання обов`язків генерального директора Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Лисичанськвугілля», поновлення його на посаді та стягнення з відповідача заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.
При цьому касаційним судом у вказаній справі викладено висновок про те, що, якщо порушення має тривалий, а не разовий характер, зокрема, неналежне керівництво роботою ввіреного підрозділу, ослаблення контролю за роботою підлеглих працівників тощо, це не дає підстав для звільнення керівника за  пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року 
у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки рішення суду першої інстанції в його незміненій апеляційним судом частині та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області 
від 11 жовтня 2021 року та постанови Хмельницького апеляційного суду 
від 14 липня 2022 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Думна Агро» про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук