Постанова                                    
Іменем України
07 березня 2023 року 
м. Київ
справа № 308/5533/17
провадження № 61-11430св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,,
відповідач- ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Шпуганичем Василем Петровичем, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2017 року у складі судді Монич О. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 20 травня 2021 року у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Готри Т. Ю., Мацунича М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог за первісним позовом
У червні 2017 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області (далі - Управління ДАБІ), про усунення перешкод у здійсненні права власності на землю, знесення самочинно збудованих будівель та зобов`язання вчинити дії.
Позов обґрунтований тим, що позивачка має у власності земельнуділянку площею 0,0760 га, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, за адресою:  АДРЕСА_1 . Відповідачу належить суміжна земельна ділянка, кадастровий номер 2124884801:02:002:0252, за адресою: АДРЕСА_2 , на якій він здійснює будівництво господарських будівель, з порушенням будівельних, протипожежних норм і норм земельного законодавства. 
Вказані порушення зафіксовані в документах, що за зверненнями позивачки склали органи місцевого самоврядування, поліцією, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Управління ДАБІ у Закарпатській області. 
ОСОБА_2 усупереч вимогамбудівельного паспорта від 19 вересня 2013 року № 212/2013, виданого відділом містобудування та архітектури Ужгородської районної державної адміністрації (далі - будівельний паспорт), та вимогам Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (далі - ДБН 360-92**) щодо збереження відстані від стіни будівлі до межі земельної ділянки не менш як 1,0 м, здійснює будівництво безпосередньо на межі належної позивачці земельної ділянки, з частковим захопленням ділянки і частковим руйнуванням належного позивачці паркану. 
Будівництво здійснюється з недотриманням протипожежних розривів між будинками і спорудами, які повинні становити не менш як 10,0 метрів.
З урахуванням статей 376, 386, 391 ЦК України, статей 96, 103, 104, 152 ЗК України просила:зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою, шляхом знесення за його рахунок самочинно збудованих господарських будівель, якізбудовані на відстані менш як 10,0 метрів до житлового будинку та господарських будівель, належних позивачці;відновити зруйновану відповідачем огорожу на межі спірних земельних ділянок;судові витрати покласти на відповідача.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_1 на праві власності земельною ділянкою, шляхом знесення за його рахунок самочинно збудованих господарських будівель, що побудовані на відстані менш як 10,0 метрів до житлового будинку та господарських будівель, належних позивачці, відновити зруйновану відповідачем огорожу на межі спірних земельних ділянок. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач порушив вимоги ДБН 306-92**, зокрема вимоги до розміру протипожежних розривів між будинками і спорудами, які повинні становити не менш як 10,0 метрів.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснює будівельні роботи з відхиленням від погодженого будівельного паспорта, оскільки будівництво господарських будівель здійснює безпосередньо на межі належної позивачці земельної ділянки без відступлення від неї, а також з її частковим захопленням. 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 20 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 жовтня 2017 року скасовано, позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0760 га, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, за адресою:  АДРЕСА_1 , шляхом: знесення за власний рахунок розташованих на земельній ділянці, кадастровий номер 2124884801:02:002:0252, будівель, зведених із порушенням ДБН 306-92** і правил розташування стосовно земельної ділянки, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, що позначалися: в будівельному паспорті на реконструкцію індивідуального житлового будинку та будівництво господарських будівель за адресою: АДРЕСА_2 , як позиції 2, 3, 4 і 5, у технічному паспорті від 04 жовтня 2016 року на об`єкт нерухомого майна будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , і позначені в топографо-геодезичному зніманні земельної ділянки, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, від 15 квітня 2019 року літерами «КЖ» і «КН» на земельній ділянці, кадастровий номер 2124884801:02:002:0252; відновити огорожі між земельними ділянками з кадастровими номерами 2124884800:11:017:0102 і 2124884801:02:002:0252.Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач на підставі будівельного паспорта побудував і 10 червня 2016 року ввів в експлуатацію реконструйований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . Будівлі та споруди, що в будівельному паспорті позначені цифрами 2, 3, 4 і 5, у подальшому позначені в технічному паспорті від 04 жовтня 2016 року літерами «Б», «В» і «Г», в топографо-геодезичному зніманні земельної ділянки від 15 квітня 2019 року - літерами «КЖ» і «КН» (далі - спірні будівлі), були зведені з істотним порушенням ДБН 306-92** і правил розташування стосовно земельної ділянки за адресою:  АДРЕСА_1 , на якій до початку будівництва вже знаходилися будівлі, що для відповідача було очевидним. 
Відповідач порушив вимоги пункту 3.25* і таблиці 1 до додатка 3.1. ДБН 360-92**» щодо встановлення відстані від найбільш виступної конструкції новобудови до межі сусідньої земельної ділянки не менш як 1,0 м та щодо протипожежних відстаней між будівлями на суміжних земельних ділянках.
Згідно з топографо-геодезичними зніманнями земельних ділянок, що були виконані у 2016 році та у 2019 році, зафіксована фактична ситуація на місцевості та встановлені параметри розташування спірних земельних ділянок і будівель. Порушення правил землекористування, зокрема порушення межі між спірними земельними ділянками та розташування будівель відповідача частково на земельній ділянці позивачки, зафіксоване актом комісії Оноківської сільської ради від 16 грудня 2016 року, підтверджено висновком, складеним судовим експертом Павличем О. В., поясненнями цього експерта, а також, незважаючи на деякі застереження, й висновком, складеним судовим експертом Корчинським Р. Б., і його поясненнями в суді.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що будівлі відповідача зведені впритул до межі між земельними ділянками, з перетином межі і частково на земельній ділянці позивачки. Порушення будівельних норм і правил є істотними. Вимоги щодо протипожежних розривів фактично не дотримані зовсім, що створює потенційну пожежну небезпеку для позивачки, небезпеку швидкого поширення пожежі в разі її виникнення та ускладнення її гасіння. Порушення вимог щодо відступу від будівель відповідача до межі земельної ділянки позивачки не менш як 1,0 м створює перешкоди в користуванні позивачкою її земельною ділянкою та розташованими на ній будівлями через, зокрема, стікання з будівель відповідача атмосферних опадів, підмокання фундаментів, стін тощо.
Суд апеляційної інстанції посилався на те, що обидва експерти визнали можливою перебудову спірних будівель з метою приведення їх у відповідність до вимог пункту 3.25* ДБН 360-92**, визнали неможливість перебудови будівель та необхідність їх знесення для забезпечення виконання вимог таблиці 1 до додатка 3.1. ДБН 360-92**. 
Суд апеляційної інстанції вказав, що висновок судового експерта Корчинського Р. Б. та його пояснення як докази є суперечливими, містять ознаки неналежного виконання своїх професійних і процесуальних обов`язків експертом, який не знайомився з матеріалами справи, стверджував про обставини, які не відповідають дійсності (зокрема, щодо часу побудови спірних будівель), склав експертний висновок без схем, розрахунків на підставі документів, відсутніх у справі, оперував недопустимими та безпідставними припущеннями про неможливість виконання вимог будівельних норм щодо протипожежних розривів між будівлями на ділянках, всупереч технічним характеристикам не кваліфікував як знесення фактичну повну руйнацію будівлі ОСОБА_2 , у разі виконання вимоги про відступ від будівель відповідача до межі земельної ділянки ОСОБА_1 не менш як 1,0 м тощо. Тому цей експертний висновок та пояснення експерта суд апеляційної інстанції визнав достовірними доказами в тій частині, яка узгоджується з висновком та поясненням експерта Павлича О. В. , іншими доказами, якими підтверджуються фактичні обставини справи.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що  ОСОБА_2 понад чотири роки не здійснював ніяких заходів для врегулювання спору і поновлення прав позивачки, попри численні звернення позивачки до різних органів і установ, триваючий судовий розгляд. 
Доводи апеляційної скарги щодо оформлення документів на будівництво на земельній ділянці ОСОБА_1 не можуть впливати на рішення про необхідність захисту цивільних прав позивачки, оскільки не спростовують встановлених фактів, а обов`язок дотримання будівельних норм і правил, врахування законних інтересів суміжних землекористувачів і власників нерухомості покладається на забудовника. 
За встановленими обставинами справи втручання в право власності відповідача є пропорційним, переслідує законну мету, яка полягає в захисті права власності особи від доведеного істотного порушення цього права іншою особою.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що поновлення порушеного права неможливо без повного знесення (демонтажу) спірних будівель.
Оскільки ОСОБА_2 не було повідомлено про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції суд апеляційної інстанції скасував заочне рішення та ухвалив нове.
Враховуючи, що у справі встановлені розбіжності в різних документах щодо позначення спірних споруд, виходячи з необхідності забезпечення правової визначеності, суд апеляційної інстанції задовольнив позов частково з урахуванням позначення спірних будівель відповідача послідовно в різних документах із остаточним зазначенням відповідно до топографо-геодезичного знімання земельної ділянки, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, від 15 квітня 2019 року, виконаного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2021 року ОСОБА_2 через адвоката Шпуганича В. П. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 жовтня 2017 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, просив їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачка не надала доказів неможливості здійснення перебудови, відмови відповідачів від її проведення.
Оскільки відповідачам не було вручено приписів контролюючих органів про усунення порушень під час зведення будівель, вони не притягались до адміністративної відповідальності, підстав для знесення самовільної побудови та прибудови немає.
Суд апеляційної інстанції не встановив, чи належать позивачці на праві власності допоміжні будівлі, розташовані на її земельній ділянці.
Суд апеляційної інстанції відхилив висновок Корчинського Р. Б. , в якому зазначено про можливість перебудови.
Суд апеляційної інстанції не дослідив чи є втручання у право власності відповідача пропорційним, співмірним з інтересами позивачки, чи дотримано справедливий баланс інтересів, чи не є знесення побудованої відповідачем на власній земельній ділянці споруди надмірним тягарем для ОСОБА_2 
ОСОБА_2 не проживав та не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а тому не був належно повідомлений про розгляд справи. Суд апеляційної інстанції не надав оцінки розгляду справи судом першої інстанції за відсутності відповідача.
На час підписання повного тексту рішення суду апеляційної інстанції 07 червня 2021 року суддя Кондор Р. Ю. перебував у відпустці.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає: суди попередніх інстанцій не застосували правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 199/13042/13-ц,провадження № 61-8733св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 495/6410/16-ц, провадження № 61-35350св18, від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц, провадження № 61-45216св18, від 04 серпня 2020 року у справі № 638/6655/16-ц, провадження № 61-6540св19, від 30 вересня 2020 року у справі № 404/7143/15-ц, провадження № 61-11725св19, від 27 січня 2021 року у справі № 520/9539/13-ц, провадження № 61-16069св19, від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19, провадження № 61-18648св20, від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, провадження № 61-4668св18, від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц, провадження № 61-1125св17, від 12 травня 2021 року у справі № 216/3765/16-ц, провадження № 61-9765св19, від 17 травня 2021 року у справі № 296/1033/18, провадження № 61-14137св20, від 26 червня 2019 року у справі                                             № 199/13042/13-ц, провадження № 61-8733св18, постановах Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16.
Аргументи інших учасників справи
Відзив позивачки обґрунтований тим, що протипожежні розриви між будівлями позивачки і відповідачів привести у відповідність до ДБН 360-92** шляхом реконструкції/перебудови неможливо, що підтверджено висновком судового експерта Павлича О. В.
Під час виготовлення будівельного паспорта надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, не були вказані.
Питання про дотримання вимог законодавства щодо встановлення протипожежних розривів згідно з ДБН 360-92** на вирішення судовому експерту  Корчинському Р. Б. замовником (відповідачем) не ставились. 
В судовому засіданні обоє судових експертів вказали, що розташування спірних будівель відповідача створює перешкоди для позивачки у користуванні її земельною ділянкою, дотримання протипожежних розривів між будівлями  можливо лише внаслідок повного знесення спірної будівлі, що розташована на земельній ділянці ОСОБА_2 .
За час розгляду справи відповідач не здійснював заходів щодо усунення порушень, завданих позивачці будівництвом, в суді апеляційної інстанції його представник Шпуганич В. П. підтвердив, що на час початку будівельних робіт на земельній ділянці ОСОБА_1 вже були розташовані будівлі.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2021 року зупинено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 20 травня 2021 року до закінчення касаційного розгляду справи.
У серпні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389, пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори 02 грудня 2016 року , реєстрові номери 3-909 і 3-910, після смерті її матері ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 і її брата ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, є власницею призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибної земельної ділянки площею 0,0760 га, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, за адресою:  АДРЕСА_1  (т. 1, а. с. 7-10).
Згідно з договором дарування від 07 травня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Житко О. І., реєстровий номер 890, ОСОБА_9 подарував ОСОБА_2 незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 57,0 % і приватизовану земельну ділянку площею 0,75 га, на якій розташований цей будинок (т. 1, а. с. 111).
14 червня 2011 року Оноківська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області на підставі договору дарування від 07 травня 2003 року, видала ОСОБА_2 державний акт, серія ЯЛ № 759613, на право власності на призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,0729 га, кадастровий номер 2124884801:02:002:0252, за адресою: АДРЕСА_2 . (т. 1, а. с. 47, 107).
Відповідно до державного акта, серія ЯЛ № 759613, на право власності на земельну ділянку, виданого 14 червня 2011 року, кадастрової справи, виготовленої у 2010 році на замовлення ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 108-110):
- належна ОСОБА_2 земельна ділянка, кадастровий номер 2124884801:02:002:0252, по лінії Д-Е межує із земельною ділянкою, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, що належала ОСОБА_7 і перейшла у власність ОСОБА_1 ;
- станом  на 2010 рік на земельній ділянці, подарованій ОСОБА_2 , знаходилася одна будівля (житловий будинок) у віддаленій частині від межі з ділянкою, що належала ОСОБА_7 . У районі проходження межі між цими ділянками на ділянці ОСОБА_2 не зафіксовані жодні будівлі чи споруди, а на земельній ділянці ОСОБА_7 позначені будівлі.
19 вересня 2013 року відділ містобудування та архітектури Ужгородської районної державної адміністрації видав ОСОБА_2 будівельний паспорт на реконструкцію індивідуального житлового будинку та будівництво господарських будівель за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 99-107). 
Згідно з будівельним паспортом параметри забудови визначаються з урахуванням ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», ДБН 360-92** та ДБН В.1.1-12:2006 «Будівництво в сейсмічних районах України» (а.с. 100 т. 1).
У будівельному паспорті на схемі забудови земельної ділянки та в ескізі намірів забудови (т. 1, а. с. 99, 101) позначені позиції: 2 - гараж, 3 - літня кухня, 4 - господарська будівля, 5 - дворова вбиральня, розташування яких передбачалося вздовж межі земельної ділянки ОСОБА_2 із ділянкою, що належала ОСОБА_7 , відстань від цих будівель і споруд до межі ділянки визначалася у розмірі 1,5 м. На схемі забудови не позначені будівлі, що знаходилися на земельній ділянці, яка первісно належала ОСОБА_7 
04 жовтня 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_10 склала технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 . (т. 1,                     а. с. 95-98). 
У технічному паспорті від 04 жовтня 2016 року чотири будівлі і споруди, які в будівельному паспорті позначалися як позиції 2, 3, 4, і 5, були зафіксовані як три позиції, які позначалися літерами «Б», «В» (рік побудови 2016) і «Г» (рік побудови 2015), і відповідно до характеристики будинку, господарських будівель і споруд відповідали таким об`єктам: літ. «Б» - господарський блок, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - вбиральня (т. 1, а. с. 95, 97).
10 червня 2016 року Управління ДАБІ зареєструвало декларацію № ЗК142162842130 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта на об`єкт: реконструкцію індивідуального житлового будинку та господарських будівель, 1110,3, за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1,                               а. с. 93-94).
Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 207,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 ., складовими частинами якого є господарські будівлі літ. «Б» - господарський блок, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - вбиральня, зареєстровано 24 жовтня 2016 року (т. 1, а. с. 91, 92).
Відповідно до топографо-геодезичного знімання земельної ділянки, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, від 15 квітня 2019 року, виконаному фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , господарські будівлі та споруди, які в будівельному паспорті позначалися як позиції 2, 3, 4, і 5, в технічному паспорті позначалися літерами «Б», «В» і «Г», були зафіксовані відповідно до фактичної ситуації на місцевості і становлять два об`єкти, які прилягають один до одного, позначені літерами «КЖ» і «КН», розташовані безпосередньо на межі між земельними ділянками, кадастрові номери 2124884801:02:002:0252 і 2124884800:11:017:0102, із частковим розташуванням за межами ділянки, що належить ОСОБА_2 , на ділянці, що належить ОСОБА_1 , на якій займають 0,0003 га («виступ будівлі зі стріхою за межі земельної ділянки») (т. 1, а. с. 164). На належній ОСОБА_1 земельній ділянці житлові і нежитлові будівлі розташовані з відступом від межі ділянки.
З метою захисту свого права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 зверталася до різних державних органів та органів місцевого самоврядування щодо порушення ОСОБА_2 правил забудови та землекористування.
Листами Ужгородського районного відділення поліції від 02 червня 2016 року № 5340, від 26 липня 2016 року № М-57/106/25/2-16 позивачку повідомлено про припинення подальшого розгляду матеріалів через відсутність ознак кримінального правопорушення, рекомендовано звернутися до уповноважених органів з питанням про недотримання ОСОБА_2 правил будівництва (т. 1, а. с. 11).
Ужгородський міськрайонний відділ Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Закарпатській області листом від 22 липня 2016 року № 34/1010 повідомив ОСОБА_1 , що за результатом виїзду на місце встановлено, що відстань між її будівлями та будівлями відповідача не відповідає вимогам ДБН 360-92**, протипожежні розриви між будинками і спорудами мають становити не менш як 10,0 м (т. 1, а. с. 12).
Листом від 10 листопада 2016 року № 1007-1.14/1932М Управління ДАБІ  надало ОСОБА_1 відповідь, згідно з якою за результатом виїзду на місце та огляду забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що ОСОБА_2 проводить будівельні роботи відповідно до будівельного паспорта. У будівельному паспорті на схемі забудови земельної ділянки не визначено місце розташування будівель і споруд на суміжній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , що не відповідає вимогам пункту 2.10 частини ІІ Порядку видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, затвердженого наказом Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05 липня 2011 року № 103 (далі - Порядок № 103) (т. 1, а. с. 14).
16 грудня 2016 року Оноківський сільський голова Машіка П. Ю. затвердив акт обстеження (т. 1, а. с. 15), складений депутатами та працівниками Оноківської сільської ради за результатом обстеження суміжних земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 , згідно з яким, з урахуванням матеріалів топографо-геодезичних робіт, виконаних фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 (т. 1, а. с. 13), землекористувач ОСОБА_2 частково звів об`єкт нерухомого майна - кам`яну нежитлову будівлю та встановив огорожу за рахунок земельної ділянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 рекомендовано усунути порушення земельного законодавства та використовувати власну земельну ділянку не порушуючи прав власників суміжних земельних ділянок.
Суд апеляційної інстанції встановив, що враховуючи розбіжності в різних документах щодо позначення спірних споруд, виходячи з необхідності забезпечення правової визначеності та маючи на меті можливість належного виконання рішення суду, необхідно вважати відповідно до топографо-геодезичного знімання земельної ділянки, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, від 15 квітня 2019 року, виконаного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , яке визнано сторонами як належний, допустимий і достовірний доказ щодо фактичних обставин розташування земельних ділянок і будівель, відомості з якого використані також і в обох експертних висновках.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип непорушності права приватної власності, зокрема, право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.
Згідно зі статтею 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до частин четвертої, сьомої статті 376 ЦК України, якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 і стаття 391 ЦК України).
Доводи касаційної скарги, що оскільки відповідач отримав декларацію про готовність об`єкта, спірні будівлі не є самочинними, є необґрунтованими, виходячи з такого.
Відповідно до матеріалів справи на час зведення спірних будівель на земельній ділянці позивачки були розташовані будівлі, які не зазначені у будівельному паспорті, виготовленому на замовлення відповідача.
Згідно з документами, наданими відповідачем для отримання будівельного паспорта, зокрема ескізом намірів забудови, позначена лише одна з будівель, розташованих на земельній ділянці позивачки, а її віддаленість від межі із земельною ділянкою відповідача і планованою забудовою визначена на відстані 8,0 м. Водночас згідно з кадастровою справою, що є в переліку документів відповідача для отримання будівельного паспорта, на земельній ділянці позивачки знаходять інші будівлі, віддаленість яких не відповідає відстані 8,0 м.
Ескіз намірів є одним із документів на підставі якого формується схема забудови, яка є частиною будівельного паспорта (пункт 2.1 частини ІІ Порядку № 103).
Управління ДАБІ, яке на підставі будівельного паспорта видало відповідачу декларацію про готовність об`єкта будівництва до експлуатації, надало ОСОБА_1 відповідь, що у будівельному паспорті на схемі забудови земельної ділянки не визначено місце розташування будівель на земельній ділянці позивачки, як суміжного землекористувача. Це суперечить пункту 2.10 частини ІІ Порядку № 103.
Управління ДАБІ повідомило ОСОБА_1 , що проведе заходи у порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду щодо видання будівельного паспорта ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 14).
Відповідно до акта обстеження від 16 грудня 2016 року ОСОБА_2 рекомендовано усунути порушення земельного законодавства та використовувати власну земельну ділянку не порушуючи прав власників суміжних земельних ділянок.
Верховний суд зауважує, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації не легітимізує проведене будівництво, оскільки реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного (постанови  Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 924/623/16, від 29 серпня 2019 року у справі № 910/551/18, від 03 грудня 2019 року у справі № 916/2553/18, від 29 січня 2020 року у справі № 642/1536/17-ц).
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 звів спірні будівлі з істотним порушенням ДБН, єдиним можливим варіантом усунути позивачці перешкоди у користуванні - є їх знесення, з огляду на таке.
Юридичними фактами, які становлять правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проєкту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.
Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц, провадження № 14-341цс18, Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 361/765/16-ц, провадження               № 61-33103св18, від 02 лютого 2022 року у справі № 521/16974/17, провадження № 61-9290св21, від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17, провадження                  № 61-1460св21.
Топографо-геодезичне знімання земельної ділянки, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102, від 15 квітня 2019 року, виконане фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 визнане сторонами як належний, допустимий і достовірний доказ щодо фактичних обставин розташування земельних ділянок і будівель, відомості з якого використані також і в обох експертних висновках.
Відповідно до топографо-геодезичного знімання земельної ділянки спірні будівлі позначені літерами «КЖ» і «КН» на земельній ділянці, кадастровий номер 2124884801:02:002:0252, та їх розташування щодо будівель, розміщених на земельній ділянці позивачки суперечить вимогам ДБН.
Згідно з відповіддю Ужгородського міськрайонного відділу Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Закарпатській області відстань між будівлями позивачки та спірними будівлями суттєво не відповідає вимогам ДБН 360-92** щодо розміру протипожежних розривів між будинками і спорудами.
Згідно з матеріалами справи сторони подали до суду висновок судової будівельно-технічної експертизи від 02 вересня 2019 року № 0008/2019 та доповнення до нього від 21 лютого 2020 року (для уточнення висновку щодо співвідношення спірних будівель, відображених і позначених у будівельному і технічному паспортах по- різному), виконані судовим експертом Павличем О. В. на замовлення ОСОБА_1 ( т. 1, а. с. 198-211, т. 2, а. с. 42-43), і висновок будівельно-технічного дослідження від 17 січня 2020 року № 136/2020, виконаний судовим експертом Приватного підприємства «Юридично-експертна компанія «Юрекс-Закарпаття» Корчинським Р. Б. на замовлення відповідача (т. 2, а. с. 8-13).
Обидва експерта, приведені до присяги, у судовому засіданні від 26 лютого 2020 року дали пояснення.
З приводу недотримання протипожежних норм, порушення правил щодо протипожежних розривів між будівлями на суміжних земельних ділянках та потенційної пожежної небезпеки внаслідок наявного розташування будівель, про які йдеться, протиріч в позиціях судових експертів не було. Експерти визнали можливою перебудову спірних будівель з метою приведення їх у відповідність до вимог пункту 3.25* ДБН 360-92**, визнали неможливість перебудови будівель та необхідність їх знесення для забезпечення виконання вимог таблиці 1 до додатка 3.1. ДБН 360-92**. 
Суд апеляційної інстанції також взяв до уваги, що ОСОБА_2 щонайменше з 2016 року було відомо, що побудувавши на земельній ділянці, кадастровий номер 2124884801:02:002:0252, спірні будівлі, він порушив цивільні права ОСОБА_1 як власниці земельної ділянки, кадастровий номер 2124884800:11:017:0102. До моменту ухвалення рішення судом апеляційної інстанції (понад чотири роки) відповідач не здійснював ніяких заходів для врегулювання спору і поновлення прав позивачки, незважаючи на звернення позивачки до уповноважених органів і установ, триваючий судовий розгляд, про який на стадії апеляційного провадження йому було відомо. 
З урахуванням вказаного, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що за встановлених обставин справи вимога про усунення перешкод шляхом знесення спірних будівель відповідає характеру порушення та є ефективним способом захисту, оскільки для поновлення порушеного права необхідно забезпечити дотримання суміжним землевласником відповідних положень ДБН, тобто, прибрати спірні будівлі на відстань 8,0 м, а за певних умов не менш як 6,0 м, від межі земельних ділянок, що неможливо без їх повного знесення (демонтажу).
Щодо доводів касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновок експерта Корчинського Р. Б., то вони є необґрунтованими, з огляду на таке.
У судовому засіданні суд апеляційної інстанції встановив, що з матеріалами цивільної справи експерт Корчинським Р. Б. не ознайомлений, виконував експертизу з урахуванням матеріалів і креслення, які були надані замовником експертизи, але які до висновку експерта не приєднані, оглядав будівлі на місцевості, але заміри не робив, користувався відомостями з висновку експерта Павлича О. В. , робив розрахунки для себе, яких у висновку немає. 
Питання, що стосуються підстав позову в частині дотримання вимог законодавства та державних будівельних норм щодо протипожежних розривів між будівлями, розташованими на спірних земельних ділянках, на вирішення судового експерта Корчинського Р. Б. не ставилися, і експерт їх не досліджував.
З огляду на вказанеВерховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що експертний висновок та пояснення експерта Корчинського Р. Б. є достовірними доказами лише в тій частині, яка узгоджується з висновком та поясненням експерта Павлича О. В. та іншими доказами.
Доводи касаційної скарги, що на час підписання повного тексту рішення суду апеляційної інстанції 07 червня 2021 року суддя Кондор Р. Ю. перебував у відпустці є безпідставними, оскільки наданий заявником звіт про автоматизований розподіл в іншій справі № 303/1338/21 від 07 червня 2021 року, відповідно до якого суддя Кондор Р. Ю. виключений з розподілу згідно з табелем (відпустка 14 і більше днів), не є належним доказом перебування судді Кондора Р. Ю. у відпустці саме 07 червня 2021 року.
Щодо доводів, що ОСОБА_2 не був належно повідомлений про розгляд справи, суд апеляційної інстанції не надав оцінки розгляду справи судом першої інстанції за відсутності відповідача, Верховний Суд зазначає таке.
Згідно з матеріалами справи суд апеляційної інстанції визнав явку відповідача в судове засідання обов`язковою (т. 2, а. с. 1, 22, 33, 58, 91).
Судові повістки про виклик в суді апеляційної інстанції відповідач отримав особисто (т. 1, а. с. 140, 152, 170, 180, 231, 238).
Відповідач в жодне судове засідання не з`явився, подавши клопотання як із вказанням причин неявки так і без пояснень. Ухвалами Закарпатського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, від 09 вересня 2020 року на  ОСОБА_2 накладено штрафи за зловживання процесуальними правами ухилення від вчинення дій, покладених судом, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання правосуддю. Судові рішення були виконані, штрафи стягнуті (т. 2, а. с. 50-52, 74, 82-85, 104), проте відповідач до суду не з`явився.
Згідно з протоколом від 07 жовтня 2020 року суд апеляційної інстанції скасував процесуальну ухвалу про визнання явки відповідача обов`язковою (т. 2, а. с. 96-97).
Судові повістки-повідомлення в суді апеляційної інстанції відповідач отримав особисто (т. 2, а. с. 118, 129, 137, 143).
Водночас ОСОБА_2 реалізував своє право на доступ до суду та захист прав та інтересів в суді апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги, висновку будівельно-технічного дослідження, клопотань і заяв як особисто, так і через своїх представників, яких мав послідовно трьох.
Посилання на те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки тій обставинні, що суд першої інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_2 , є безпідставним, оскільки суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції з підстави неповідомлення відповідача та ухвалив нове рішення.
Враховуючи вказане, доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення відповідача не знайшли свого підтвердження.
Доводи касаційної скарги щодо оформлення документів на будівництво на земельній ділянці ОСОБА_1 є аналогічні доводам апеляційної скарги і не можуть впливати на рішення про необхідність захисту цивільних прав позивачки. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що це не спростовує встановлених фактів, а обов`язок дотримання будівельних норм і правил, врахування законних інтересів суміжних землекористувачів і власників нерухомості покладається на забудовника. 
У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.
Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 199/13042/13-ц, провадження № 61-8733св18, від 26 червня 2019 року у справі  № 199/13042/13-ц, провадження № 61-8733св18, від 17 травня 2021 року у справі № 296/1033/18, провадження № 61-14137св20, постановах Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17, від 06 вересня 2017 року у справі    № 6-1721цс16, суди у справі встановили інші фактичні обставини, а саме: вимоги про знесення самочинної добудови заявлені не до власника земельної ділянки та житлового будинку, в якому проведено будівництво, а до іншої особи; позивач не надав доказів технічної можливості демонтажу самовільно збудованої споруди; позивач не надав доказів про відмову відповідачів від проведення перебудови.
У постанові Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц, провадження № 61-45216св18, суди у справі встановили інші фактичні обставини, оскільки позивач не довів неможливість перебудови, не була проведена судова експертиза.
У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 638/6655/16-ц, провадження № 61-6540св19, сформульовано висновок, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову, реконструкцію, що не суперечить висновкам судів у справі, що переглядається.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 404/7143/15-ц, провадження № 61-11725св19, суди встановили інші фактичні обставини справи, а саме відповідач провів державну реєстрацію прав на спірний об`єкт будівництва, уповноважений орган погодив проєктну будівельну документацію та не виявив порушень ДБН. 
У постанові від 27 січня 2021 року у справі № 520/9539/13-ц, провадження                             № 61-16069св19, Верховний Суд не вирішив справу по суті в частині самочинного будівництва та його знесення та передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд не встановив обставин справи, необхідних для її вирішення, зокрема чи забудовник самовільно зайняв частину проїзду громадського користування та схилу з встановленням кам`яної та металевої огорожі, не врахував, що державна реєстрація права власності в порушення умов надання в користування землі, на якій здійснено забудову не змінюють режиму такого об`єкта та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва.
У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 495/6410/16-ц, провадження № 61-35350св18, суди у справі не встановили обставин, не дослідили, чи можлива перебудова об`єкта самочинного будівництва та чи відмовляється відповідач від перебудови, можливості здійснення такої перебудови відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, тому направив справу на новий розгляд. 
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19, провадження № 61-18648св20, суди у справі встановили інші фактичні обставини, а саме, що будівництво здійснювалось з дотриманням державних будівельних норм та правил, що підтверджується експертизою та листом керівника органу  містобудування та архітектури.
У справі, що переглядається суд апеляційної інстанції встановив інші фактичні обставини, а саме неможливість перебудови спірних будівель, враховуючи, зокрема лист Управління ДАБІ, яке вказало на істотне порушення відповідачем ДБН, та висновки судових експертиз.
У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, провадження № 61-4668св18, від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц, провадження № 61-1125св17, від 12 травня 2021 року у справі № 216/3765/16-ц, провадження № 61-9765св19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, суди встановили інші фактичні обставини справи, а саме сторона не була належно повідомлена про розгляд справи, що спростовано у справі, яка переглядається.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішення суду апеляційної інстанції, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2021 року зупинено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 20 травня 2021 року до закінчення касаційного розгляду справи, то згідно зі статтею 436 ЦПК України її виконання підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Шпуганичем Василем Петровичем, залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 20 травня 2021 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 20 травня 2021 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
 
О. В. Ступак 
 
В. В. Яремко