У Х В А Л А
 
23 березня 2023 року
 
м. Київ
 
справа № 307/2170/18
 
провадження № 14-21зц23
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
 
судді-доповідача - Штелик С. П., 
суддів: Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А.,                        Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Мартєва С. Ю.,               Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Чумаченко Т. А.,         
 
перевіривши скаргу ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду               від 22 грудня 2022 року, постанови Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року та рішення Хустського районного суду Закарпатської області                           від 08 вересня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до                        ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання недійсною технічної документації із землеустрою, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та зобов`язання вчинити дії,
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, і остаточно просила:
 
- визнати недійсною технічну документацію по відновленню меж та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий № 2124487000:03:005:0010, яка на праві власності належить ОСОБА_2 ;
 
- зобов`язати відповідача зняти незаконно встановлену огорожу і звільнити самовільно захоплену нею частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 240 кв. м (довжиною 40 м, шириною 6 м).
 
Позов мотивовано тим, що рішенням десятої сесії 22-го скликання Тереблянської сільської ради ОСОБА_1 та відповідачу було виділено кожному окремо земельні ділянки площею 0,10 га із цільовим призначенням - для будівництва та ведення підсобного господарства за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, село Теребля, урочище «Кривулі» (біля санаторію). 
 
У подальшому нею та ОСОБА_2 було отримано державні акти на право приватної власності на землю, а саме, вона одержала державний акт на право приватної власності на землю ІV-ЗК № 032816 від 23 жовтня 1997 року, згідно з яким стала власником земельної ділянки площею 0,105 га, а відповідач отримала державний акт на право приватної власності на землю ІV-ЗК № 032815 від 23 жовтня                   1997 року, відповідно до якого також стала власником земельної ділянки площею 0,105 га. 
 
За цими державними актами вона і ОСОБА_2 стали суміжними землевласниками.
 
Згодом ОСОБА_1 мала намір виготовити належну документацію та присвоїти належній їй земельній ділянці кадастровий номер, однак під час виготовлення документації дізналася, що відповідач вже відновила межі своєї земельної ділянки в натурі та зареєструвала її за кадастровим № 2124487000:03:005:0010. 
 
Позивач вказувала, що під час відновлення земельної ділянки ОСОБА_2 були порушені межі належної їй земельної ділянки, тобто зменшилась площа земельної ділянки, змінилась конфігурація меж, а також відповідачем було захоплено наявну на її ділянці свердловину № 12 Тереблянського родовища мінеральних вод.
 
Зазначала, що технічна документація про відновлення меж земельної ділянки відповідача не відповідає вимогам законодавства, оскільки наявна помилка в кадастровому номері, який зазначений під № 2124487000:02:001:0010, як на титульній сторінці, так і на подальшій технічній документації, хоча фактично зареєстровано земельну ділянку за № 21244887000:03:005:0010; в пояснювальній записці вказаної технічної документації зазначено, що межі земельної ділянки проходять по межовим знакам згідно з актом установлення і погодження меж, погодженого власником земельної ділянки, суміжними землекористувачами і землевласниками та виконавцем. Заяв та скарг при встановленні та погодженні меж земельної ділянки не надійшло. На земельну ділянку обмеження (обтяжень) та сервітути не встановлювались, що не підтверджується будь-якими долученими документами і не відповідає дійсності.
 
Вказує, що відповідач не повідомляла її про винесення меж в натурі земельної ділянки, чим фактично позбавила права на захист як суміжного землевласника. Також у технічній документації не вказано дату складення ситуаційного плану та проведення зйомки на місцевості, що є фактичним порушенням розробки документації. При цьому відомості, які викладені в пояснювальній записці                          та графічних матеріалах, не відповідають пунктам 4.1. - 4.4. наказу № 376                       від 18 травня 2010 року «Про затвердження Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками».
 
На земельній ділянці ОСОБА_2 опинилася свердловина № 12 Тереблянського родовища мінеральних вод, яка була відновлена, відреставрована за її кошти, та на момент проведення робіт по відновленню цієї свердловини і подальшої її експлуатації власником є саме вона. 
 
За документами зазначена свердловина мінеральних вод розташована саме на її земельній ділянці. Проте, ані в графічних матеріалах, ані в інших описових даних розробником земельної документації на земельну ділянку відповідача не вказано дану свердловину, яка після відновлення меж знаходиться на земельній ділянці             ОСОБА_2 , що прямо суперечить законодавству.
 
Відновлення меж у натурі земельної ділянки відповідача фактично змінило конфігурацію такої земельної ділянки, оскільки відповідно до державного                   акта 1V-ЗК 032815, виданого ОСОБА_2 , земельна ділянка має вигляд правильного прямокутника зі сторонами 40,0 м на 26,3 м і лише з однієї сторони межувала з її земельною ділянкою. 
 
Відповідач після встановлення меж у натурі фактично здійснила захоплення частини її земельної ділянки та споруди - свердловини № 12 Тереблянського родовища мінеральних вод, яка належить саме їй, чим грубо порушила її права.
 
Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08 вересня                   2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що процедура реєстрації у державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,0964 га та присвоєння земельній ділянці кадастрового № 2124487000:03:005:0010 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК №032815, була здійснена у відповідності до вимог законодавства.
У процесі розгляду справи не встановлено, що до складу земельної ділянки площею 0,0964 га, кадастровий № 2124487000:03:005:0010, входить певна частина земельної ділянки, що перебуває у власності позивачки ОСОБА_1 .
Також не здобуто доказів на підтвердження доводів позивача про невідповідність технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0964 га, кадастровий                                       № 2124487000:03:005:0010, розташованої по АДРЕСА_2 вимогам законодавства з питань землеустрою.
Позивачем не надано доказів на підтвердження факту знаходження свердловини                        № 12 у межах належної їй земельної ділянки площею 0,105 га, розташованої на території урочища «Кривулі» Тереблянської сільської ради для                                     ведення садівництва на підставі державного акта на право власності на                     землю IV-ЗК № 032816 від 23 жовтня 1997 року.  
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником - адвокатом                        Коваленком О. М., залишено без задоволення, а рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2021 року залишено без змін.
 
22 грудня 2022 року постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду доповнення до касаційної скарги                   ОСОБА_1 залишено без розгляду. Касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Коваленка О. М., на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України закрито.
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коваленка О. М., у частині підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, залишено  без задоволення. Рішення Хустського районного суду Закарпатської області                    від 08 вересня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду                         від 04 квітня 2022 року залишено без змін.
 
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Великої Палати Верховного Суду із апеляційною скаргою на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2022 року, в якій просить скасувати постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2022 року, постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року, рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Відповідно до частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1 статті 6 Конвенції).
Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun                        v. Ukraine), заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).
Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. А згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України). 
Чинний процесуальний закон не передбачає інституту перегляду Верховним Судом судових рішень після їх перегляду у касаційному порядку, як це було визначено у розділі V глави 3 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року. 
Отже, після прийняття 22 грудня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постанови у Великої Палати Верховного Суду відсутні повноваження для прийняття та розгляду скарги. Тобто у цій справі Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для такого розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає (частина третя статті 419 ЦПК України).
Вичерпний перелік підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Питання про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу вирішує тільки Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду.
Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу не передавав, а прийняв 22 грудня 2022 року постанову.
З урахуванням наведеного у прийнятті скарги необхідно відмовити та повернути її заявниці. 
Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства»                 (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі»                      (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення                     від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
Згідно з практикою ЄСПЛ юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (див. mutatis mutandis рішення від 9 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).
Звернення до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою, зокрема з метою ще одного розгляду справи, спрямоване на перегляд постанови касаційного суду, а також рішень судів першої й апеляційної інстанцій. Однак в силу прямої вказівки закону зазначений перегляд законом не передбачений та є неможливим, оскільки ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).
Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 388, 403, 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Відмовити у прийнятті скарги  ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2022 року, постанови Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року та рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до                        ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання недійсною технічної документації із землеустрою, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та зобов`язання вчинити дії. 
 
Скаргу та додані до неї матеріали повернути ОСОБА_1 .     
 
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач	 	С. П. Штелик 	
Судді:	В. В. Британчук	С. Ю. Мартєв	
 	Ю. Л. Власов	К. М. Пільков 	
 	М. І. Гриців  	О. Б. Прокопенко	
 	Д. А. Гудима	О. М. Ситнік	
 	Ж. М. Єленіна	О. С. Ткачук	
 	І. В. Желєзний 	В. Ю. Уркевич	
 	Л. Й. Катеринчук Г. Р. Крет 	Т. А. Чумаченко