Номер провадження: 22-ц/813/2982/23 
Справа № 522/3241/22-Е
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
       Комлевої О.С., 
               за участю секретаря        Хухрова С.В.,        

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Розенбойма Юрія Олександровича на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 15 квітня 2022 року, постановлену під головуванням судді Федчишеної Т.Ю., про відмову у відкритті провадження, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, 
                                встановив: 

11.02.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: ОСОБА_2 , в якій просила в порядку окремого провадження встановити факт, а саме що ОСОБА_3 , прізвище якого відповідно до свідоцтва про шлюб змінено після реєстрації шлюбу на « ОСОБА_4 », та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 02.11.2021 року є однією і тією ж особою та є чоловіком ОСОБА_1 ..
В обґрунтування заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік –  ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина. 
10.11.2021 заявниця звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом їй повідомлено, у зв`язку з тим, що у документах, які підтверджують подружні відносини зі спадкодавцем зазначені різні прізвища спадкодавця. Так, у свідоцтві про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зазначено, що прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінено на « ОСОБА_5 », однак у свідоцтві про смерть прізвище її чоловіка зазначено як « ОСОБА_6 ». Вказані обставини є перешкодою для отримання нею свідоцтва про право на спадщину. При цьому зазначила, що наразі не може надати до суду свідоцтво про шлюб, оскільки цей документ було втрачено, з метою отримання його дублікату вона звернулася до органу реєстрації актів цивільного стану громадян та після отримання дубліката свідоцтва, його копію наддасть до суду для підтвердження юридичного факту. Також зазначила, що у 1970 році у них народився син – ОСОБА_7 , у свідоцтві про його народження батьком зазначений « ОСОБА_8 » (російською мовою). Таким чином, прізвище її чоловіка як « ОСОБА_4 » зазначено тільки у свідоцтві про шлюб та у свідоцтві про народження сина. 09.11.2012 син заявника змінив прізвище на « ОСОБА_2 ». Обґрунтовуючи залучення як заінтересованої особи у справі свого сина - ОСОБА_9 , заявник посилалась на те, що він є також спадкоємцем після смерті батька, проте звернувся до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини на користь своєї матері.

Оскаржуваною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2022 року було відмовлено у відкритті провадження (а.с.51-53).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 15.04.2022 року та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.58-61).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином сповіщені про час і місце судового засідання (а.с. 85-87), у тому числі третя особа ОСОБА_2 в порядку ч.1 ст. 131 ЦПК України, так як за зареєстрованим місцем проживання відсутній (а.с.70-71, 78-79, 87, 88).
Враховуючи, що жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, та відкладення у зв`язку з цим судового розгляду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.
У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а тому дана постанова прийнята 25.01.2023 року, а датована 30.01.2023 року.
Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше шести місяців (а.с. 63), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.
При цьому також врахована повторна заява ОСОБА_1 та її представника адвоката Племениченка Г.В. про розгляд справи без участі заявника та його представника (а.с. 82-83, 90-91).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції правильно вказав, що у відповідно до ч. 1 ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. У відповідності до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
За ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Тобто, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів.
В порядку окремого провадження суд розглядає справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України).
Згідно правового висновку, який здійснила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. 
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішення спору про право.
Крім того, відповідно до ст. 315 ЦПК України, останньою визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, визначення засад діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану, регулюється Законом України від 01 липня 2010 року «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». 
Порядок внесення змін в записи актів цивільного стану передбачений вищевказаним Законом та Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання. Вказані норми передбачають, що внесення змін у записи актів цивільного стану при наявності достатніх підстав і при відсутності спору між заінтересованими особами провадяться органами реєстрації актів громадянського стану. Відмова органів реєстрації актів громадянського стану виправити або змінити запис може бути оскаржена до суду.
Відповідно до статей 4, 26 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органи державної реєстрації актів цивільного стану (центральний орган, відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головних управлінь юстиції в областях, районних у містах, міськрайонних управлінь юстиції належать до органів виконавчої влади. Дії або бездіяльність працівника органу державної реєстрації актів цивільного стану можуть бути оскаржені до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, Міністерства закордонних справ України та/або до суду.
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що дана заява ОСОБА_1 не підлягає судовому розгляду, а тому оскаржуваною ухвалою відмовляє у відкритті провадження.
При цьому суд вказав, що внесення змін у записи актів цивільного стану при наявності достатніх підстав і при відсутності спору між заінтересованими особами провадяться органами реєстрації актів громадянського стану. Відмова органів реєстрації актів громадянського стану виправити або змінити запис може бути оскаржена до суду.
Таким чином, з посиланням на ст. 315 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме тотожність особи, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, а тому відмовив у відкритті провадження у справі.

Однак, з таким висновком суду в даному випадку погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, суд дійшов помилкового висновку про те, що заявник ОСОБА_1 бажає внести зміни в записи актів цивільного стану, що дійсно передбачено вищевказаним Законом України від 01 липня 2010 року «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, оскільки у ОСОБА_1 не має питань та заперечень щодо актового запису про реєстрацію шлюбу, укладеного між нею і ОСОБА_3 в 1969 році.

Як вбачається із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, звертаючись до суду ОСОБА_1 бажала встановити факт, який би підтверджував їх подружні відносини зі спадкодавцем – ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки в свідоцтві про реєстрацію шлюбу і в свідоцтві про смерть ОСОБА_3 зазначені різні прізвища. 
Тобто, зміст заяви свідчить про те, що заявник ОСОБА_1 просить встановити факт тотожності особи, а саме, що ОСОБА_3 , прізвище якого відповідно до свідоцтва про шлюб змінено після реєстрації шлюбу на « ОСОБА_4 », та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 02.11.2021 року, є однією і тією ж особою.

Таким чином, передчасно відмовляючи у відкриті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , суд фактично позбавив останню захисту своїх прав в судовому порядку, що протирічить ст. 4 ЦПК України і є недопустимим.
Також слід зазначити, що згідно норм законодавства України кожна особа наділена правом на звернення до суду за захистом своїх прав та свобод, а на суд в свою чергу покладено обов`язок повного та всебічного розгляду виниклих спорів, що можливо лише під час розгляду заяви по суті.

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що за змістом ст.ст. 2, 5 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або порушених, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спосіб захисту має бути ефективним.

Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасником процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Крім того, стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МІ 111 «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа ЄСПЛ «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що заявник ОСОБА_1 незаконно позбавлена судового захисту, у тому числі шляхом зміни своєї заяви і надання суду відповідних доказів своїх вимог, про що вказано в заяві, а суд в свою чергу, мав відкрити провадження у справі і встановити чи підлягає заява ОСОБА_1 задоволенню, чи відсутні підстави для залишення заяви без розгляду, як то дійсно передбачено ч. 4 ст. 315 ЦПК України. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її повністю спростовують, оскільки ухвала постановлена не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу – скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Розенбойма Юрія Олександровича задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 15 квітня 2022 року про відмову у відкритті провадження скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 03.02.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

               Л.А. Гірняк

               О.С. Комлева