КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
26 січня 2023 року                                                                                      м. Київ
 
Унікальний номер справи № 372/4752/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/245/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
     за участю секретарів судового засідання - Гаврюшенко К.О., Савлук І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Кравченка М.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, -
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила витребувати на її користь з незаконного володіння від ОСОБА_2 земельні ділянки:
- з кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, яка перетинається з земельною ділянкою з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068, що перебуває у приватній власності ОСОБА_1 ;
- з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га, та 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га, розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, які перетинаються з площами співпадання по 50 % кожна з земельною ділянкою з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076, що перебуває у приватній власності ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві приватної власності належать земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068, площею 0,1000 га, та 3223151000:04:023:0076, площею 0,2250 га, які розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Плюти на підставі посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайлом С.Ю. договорів дарування земельних ділянок від 18 червня 2011 року, які зареєстровані відповідно за реєстровими номерами 3278 та 3280.
На виконання вимог закону та маючи намір зареєструвати належні на праві власності земельні ділянки в Державному земельному кадастрі, ведення якого розпочато з моменту набрання чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» з 01 січня 2013 року, позивач на свою заяву до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про внесення відомостей до Державного земельного кадастру отримала від державного земельного реєстратора Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 23 травня 2019 року за № РВ-3201806632019 з підстав перетину ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 з ділянкою 3223151000:04:026:0069, та від 23 травня 2019 року за № РВ-3201806642019 з підстав перетину ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 з ділянками 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099 з площами співпадання по 50 % кожна.
Після отримання рішень позивачка дізналась, що ще 02 червня 2014 року головним управлінням Держземагенства у Київській області були прийняті накази про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність, видані на ім`я ОСОБА_3 від 02 червня 2014 року за №10-1378/15-14сг, на ім`я ОСОБА_4 від 02 червня 2014 року за №10-1377/15-14сг, на ім`я ОСОБА_5 від 02 червня 2014 року за №10- 1380/15-14сг.
Також позивачці стало відомо, що кінцевими власниками земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069 та 3223151000:04:026:0070 стала ОСОБА_6 , а з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099 став ОСОБА_7 .
Між тим, позивач, як власник земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, волю на відчуження цих земельних ділянок не виявляла, жодного відповідного рішення з цього приводу не існує, право власності позивача на зазначені земельні ділянки в установленому законом порядку відповідно до вимог ст. 140 ЗК України не припинено.
Вказувала, що 20 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 зверталась до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки з чужого володіння (справа № 372/2253/19).
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року у справі № 372/2253/19 у задоволенні позову відмовлено.
Зазначала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , розуміючи, що постанова суду апеляційної інстанції позивачем буде оскаржена в касаційному порядку, відчужили спірні земельні ділянки ОСОБА_2 , а саме, 10 лютого 2021 року - з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, та 12 лютого 2021 року - з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, які було зареєстровано приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.В. за ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу за реєстровими номерами 268, 267, 260 відповідно.
Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено частково. 
Визнано незаконними та скасовано накази про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність, видані ГУ Держземагентства у Київській області на ім`я ОСОБА_3 , який зареєстрований 02 червня 2014 року за №10-1378/15-14сг, на ім`я ОСОБА_4 , який зареєстрований 02 червня 2014 року за №10-1377/15-14сг, на ім`я ОСОБА_5 , який зареєстрований 02 червня 2014 року за №10- 1380/15-14сг.
Визнано договори купівлі-продажу земельних ділянок за кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069 та 3223151000:04:026:0070 від 24 листопада 2014 року, посвідчені та зареєстровані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. за №1718 та №1722 та договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером 3223151000:04:023:0099 від 11 червня 2015 року, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. за № 1952, недійсними.
Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, зареєстровану за ОСОБА_6 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 24 листопада 2014 року за номером запису 7807165.
Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, зареєстровану за ОСОБА_6 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. 24 листопада 2014 року за номером запису 7807393.
Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, зареєстровану за ОСОБА_7 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е. В. 11 червня 2015 року за номером запису 10003604.
Скасовано державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельних ділянок:
- з кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га, здійснену державним кадастровим реєстратором Петриком Д. О. 14 квітня 2014 року, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 , 16 травня 2015 року державним кадастровим реєстратором Заєць К.А. внесені відомості про зміну зареєстрованого права власності на земельну ділянку за ОСОБА_6 ;
- з кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га, здійснену державним кадастровим реєстратором Петриком Д. О. 14 квітня 2014 року, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 , 16 травня 2015 року державним кадастровим реєстратором Заєць К. А. внесені відомості про зміну зареєстрованого права власності на земельну ділянку за ОСОБА_6 ;
- з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га, здійснену державним кадастровим реєстратором Петриком Д.О. 14 квітня 2014 року, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_5 , 17 грудня 2015 року державним кадастровим реєстратором Заєць К.А. внесені відомості про зміну зареєстрованого права власності на земельну ділянку за ОСОБА_7 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позивачка вказувала, що на стадіях апеляційного та касаційного розгляду справи з огляду на вимоги ст. 51 ЦПК України не мала процесуальної можливості заявити клопотання про залучення до участі в справі співвідповідача ОСОБА_2 , тому позовні вимоги щодо витребування земельних ділянок із незаконного володіння від ОСОБА_2 у цій справі не заявлялися.
Листом від 22 жовтня 2021 року № Б-1663/0-2621/6-21 Головне управління Держгеокадастру у Київській області повідомлено ОСОБА_1 , що за інформацією про зареєстровані речові права, що надійшли 12 лютого 2021 року в порядку інформаційного взаємообміну від суб`єктів реєстрації речових прав на нерухоме майно, земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 обліковуються за ОСОБА_2 . Інформація про скасування права власності за ОСОБА_2 на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в порядку інформаційного обміну до Державного земельного кадастру не надходила, у зв`язку з чим скасувати державну реєстрацію вищевказаних ділянок не має можливості.
За таких обставин позивач позбавлена можливості у правовий спосіб відновити порушене право власності на належні їй земельні ділянки за вказаним судовим рішенням та вимушена звертатися повторно до суду загальної юрисдикції з відповідною заявою про відновлення порушеного права (т. 1 а.с. 2-16).
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Барановська В.В. заперечувала щодо вимог позовної заяви та зазначала, що відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки, межі спірних ділянок перетинаються частково, проте ділянки сторін не є одним і тим же майном, а належні відповідачці ділянки є новоствореним майном. Вважає, що позивачем обраний невірний спосіб захисту. Придбаваючи земельні ділянки відповідач мала усі підстави вважати щодо повноважності продавців на продаж даних земельних ділянок та правомірно очікувала, що після їх отримання матиме змогу мирно володіти своїм майном, оскільки не зобов`язана та не має такої можливості здійснювати перевірку правомірності відведення земельних ділянок у власність вперше, внесення запису до державного реєстру щодо права власності продавців тощо. Відповідач не повинна відповідати за помилки державних органів, тому відсутні підстави для витребування у ОСОБА_2 на користь позивача її земельних ділянок, оскільки таке витребування буде непропорційним втручанням у право відповідача на мирне володіння майном, що становитиме порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини. Також просила застосувати наслідки спливу позовної давності.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2022 року позов задоволено частково. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельні ділянки, які розташовані в селі Плюти Обухівського району Київської області, площею 0,1000 га з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 та площею 0,2250 га з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3 178,00 грн. (т. 2 а.с. 35-54).
Не погодившись з рішенням районного суду, 20 вересня 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Барановська В.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову (т. 2 а.с. 59-69).
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача щодо невірно обраного способу захисту, зокрема, суд не врахував, що власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої на момент подання позову воно фактично знаходиться у незаконному володінні. При цьому, об`єктом віндикаційного позову можуть бути лише індивідуально-визначені речі. З урахуванням того, що земельні ділянки 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099, які належать відповідачу на праві власності, є новоствореними в розумінні ЗК України земельними ділянками у 2014 році, мають відмінні площі, систему координат, кадастрові плани, тощо, від земельних ділянок 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, які належать позивачу, останні не є одним і тим же майном, яким володіє відповідач, та яке може бути у нього витребуване на підставі ст. 388 ЦК України. Земельні ділянки позивача та відповідача є різними земельними ділянками, тому мають застосовуватися зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України. Зважаючи на добросовісність набуття відповідачем спірних ділянок у власність, ст. 388 ЦК України, не містить правових підстав для витребування у неї майна. Вважає, що відповідач не повинна відповідати за помилки державних органів, тому відсутні підстави для витребування у ОСОБА_2 на користь позивача її земельних ділянок, оскільки таке витребування буде непропорційним втручанням у право відповідача на мирне володіння майном, що становитиме порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини.
Посилалася також на помилковість висновків суду щодо не пропущення позивачем строків позовної давності, оскільки Публічна кадастрова карта, яка є загальнодоступною, функціонує з 2013 року і позивач мала можливість дізнатися про відсутність на ній кадастрових номерів належних їй земельних ділянок, а отже і про порушення своїх прав, упродовж 5 років до моменту звернення до суду з даним позовом.
Також не погодившись з рішенням районного суду, 26 вересня 2022 року з апеляційною скаргою звернулася позивач ОСОБА_1 та просила оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що відмова у задоволенні позовних вимог в частині витребування земельних ділянок з  кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099, що належать відповідачу, та які перетинаються з земельними ділянками, які належать позивачу, унеможливлюють виконання рішення районного суду, оскільки земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076  за відповідачем не зареєстровані, а право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 залишилися за рішенням суду не припиненими. Оскаржуване рішення суду виключає можливість його виконання саме з тих підстав, що припинити право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 з внесенням відповідних реєстраційних змін до Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно неможливо, оскільки про ці земельні ділянки не зазначено в резолютивній частині рішення суду.
Позивач вважає, що її право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, та належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру (т. 2 а.с. 75-88).
            Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Бабенко С.Ш. у відзиві заперечувала проти задоволення скарги ОСОБА_2 та просила відмовити в її задоволенні (т. 2 а.с.111-121).
Представник ОСОБА_2 - адвокат Барановська В.В. подала до апеляційного суду письмові пояснення в яких заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 129-132).
 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_8 підтримали подану ними скаргу і просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Барановська В.В. заперечувала проти скарги ОСОБА_1 і просила її відхилити, подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити. 
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси, у т.ч. адреси електронної пошти і телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Відповідач ОСОБА_2 була сповіщена врученням повідомлення її представнику - адвокату Барановській В.В. і цих обставин представник в суді апеляційної інстанції не заперечувала про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 98-110, 126, , 128, 168-170). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). 
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належать на підставі посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайлом С.Ю. договорів дарування земельних ділянок від 18 червня 2011 року, які зареєстровані відповідно за реєстровими номерами 3278 та 3280, земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068, площею 0,1000 га, та 3223151000:04:023:0076, площею 0,2250 га, які розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Плюти (т. 1 а.с. 19-24).
Земельні ділянки прийняті позивачем та відповідно до п. 10 кожного з договорів та ст. 722 ЦК України право власності на земельні ділянки у позивача виникло з моменту прийняття дарунку.
Зазначене також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 18.06.2011р. № 10031499 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068, та від 18.06.2011р. № 10031511 з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076(т. 1 а.с. 21, 24).
Відчуження цих земельних ділянок за нотаріально посвідченими договорами зареєстровано 01.08.2011р. у Поземельній книзі за відповідними реєстровими номерами 3223151000040260068:3:227 та 3223151000040230076:3:227, про що свідчать відповідні записи, здійснені начальником відділу Деркомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на оригіналах кожного з Державних актів на право власності на земельну ділянку, які зберігаються у позивача (т. 1 а.с. 19, 22).
Факт належності особам, які відчужили позивачу зазначені земельні ділянки (дарувальникам), та державної реєстрації земельних ділянок в установленому законом порядку на момент їх виділення первісним власникам підтверджено документально.
Зокрема, земельна ділянка за кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №427305, виданим 15 вересня 2010 року відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на підставі Рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12.08.2010 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011098600774, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, належала на праві власності ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 19).
Земельна ділянка за кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №427310, виданим 13.09.2010р. відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на підставі Рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12.08.2010р., який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011098600769, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, належала на праві власності ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 22).
Ці правочини в установленому законом порядку не скасовані та недійсними, протиправними або незаконними не визнавались. Підстави набуття права приватної власності на зазначені земельні ділянки позивачем та їх попередніми власниками є законними та обґрунтованими.
Позивач на свою заяву до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про внесення відомостей до Державного земельного кадастру отримала від державного земельного реєстратора Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області Рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 23.05.2019р. за № РВ-3201806632019 з підстав перетину ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 з ділянкою 3223151000:04:026:0069, та від 23.05.2019р. за № РВ-3201806642019 з підстав перетину ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 з ділянками 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099 з площами співпадання по 50 % кожна (т. 1 а.с. 25-30).
02 червня 2014 року Головним управлінням Держземагентства у Київській області прийняті накази «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», відповідно до яких затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Української міської ради Обухівського району Київської області, для індивідуального садівництва у власність громадянам України відповідно ОСОБА_3 (в наказі в прізвищі власника земельної ділянки допущено по всьому тексту наказу описка та замість правильного написання прізвища « ОСОБА_11 » у всіх випадках зазначено « ОСОБА_12 ») - 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га (наказ №10-1378/15-14сг), ОСОБА_4 - 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га (наказ №10-1377/15-14сг), ОСОБА_5 -3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га (наказ №10-1380/15-14сг) (т. 1 а.с. 31-35).
Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка) №178352300 від 22 серпня 2019 року державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га за адресою: Київська область Обухівський район, цільове призначення - для індивідуального садівництва, здійснена 14.04.2014р. Управлінням Держземагентства в Обухівському районі Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 400806632231. 07.07.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Борискевичем М.І. видано свідоцтво про право власності серія та номер НОМЕР_1 на зазначену земельну ділянку ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яким в подальшому здійснено відчуження земельної ділянки на умовах укладення посвідченого 24.11.2014р. за реєстровим номером 1718 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_6 , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 7807165 (т. 1 а.с. 36).
Згідно Інформаційної довідки №178355010 від 22 серпня 2019 року державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га за адресою: Київська область Обухівський район, цільове призначення - для індивідуального садівництва, здійснена 14.04.2014р. Управлінням Держземагентства в Обухівському районі Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 387165132231. 18.06.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Борискевичем М.І. видано свідоцтво про право власності серія та номер НОМЕР_3 на зазначену земельну ділянку ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , яким в подальшому здійснено відчуження земельної ділянки на умовах укладення посвідченого 24.11.2014р. за реєстровим номером 1722 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_6 , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 7807393 (т. 1 а.с. 37).
Згідно Інформаційної довідки №178351347 від 22 серпня 2019 року державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, здійснена 14.04.2014р. Управлінням Держземагентства в Обухівському районі Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 386537032231. 17.06.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Борискевичем М.І. видано свідоцтво про право власності серія та номер НОМЕР_5 на зазначену земельну ділянку ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 , яким в подальшому здійснено відчуження земельної ділянки на умовах укладення посвідченого 11.06.2015р. приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_13 , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10003604 (т. 1 а.с. 39).
Таким чином, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , безоплатно набувши у власність земельні ділянки для ведення індивідуального садівництва, фактично через три місяці за оплатними договорами купівлі-продажу відчужили їх третім особам.
Вимогами ч. 5 ст. 116 ЗК України в редакції Закону № 5245-VI від 06.09.2012, яка діяла на момент передачі у власність спірних земельних ділянок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та залишається чинній на теперішній час, визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Таким чином, зазначені земельні ділянки, межі яких повністю перетинаються з земельними ділянками з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, набуті у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі наказів начальника Головного управління Держземагентсва у Київській області від 02.06.2014р. при наявності неприпиненого права власності на них, яке зареєстроване за позивачем.
Поземельні книги в паперовій та електронній формах, в яких містяться відомості про земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, про суб`єктів прав на них та правовстановлюючі документи, дані про нормативну грошову оцінку, межі розташування, їх цільове призначення, відповідно до чинного до 01.01.2013р. Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою КМ України від 09.09.2009р. №1021, пунктів 53-55 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМ України від 17.10.2012р. № 1051, зберігалися у територіальному органі Головного управління Держземагенства у Київській області за місцем розташування земельних ділянок, та після припинення його діяльності передані на зберігання у відповідний територіальний орган Головного управління Держгеокадастру у Київській області, на який згідно ст. 7 Закону України «Про Державний земельний кадастр» покладено серед іншого обов`язки ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні, ведення поземельних книг.
Порушення прав позивача виникло внаслідок відсутності даних внесення Головним управлінням Держземагенства в Київській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, відповідно до вимог ч. 1 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомостей про межі земельної ділянки до Державного земельного кадастру, в тому числі, на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 цього Закону, при їх формуванні.
Відповідно до ст. 79-1 цього Закону формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Пунктом четвертим Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що відомості про земельні ділянки, зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами. Крім того, відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень.
Згідно з п. 10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» усі державні акти, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними, не залежно від наявності чи відсутності кадастрового номера.
Земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, що належать позивачу, є сформованими ще з моменту присвоєння їм кадастрових номерів, тобто з 12 серпня 2010 року, а після набрання чинності з 01 січня 2013 року Закону України «Про Державний земельний кадастр» і ведення з 01.01.2013р. Державного земельного кадастру, інформацію про ці земельні ділянки не було внесено до Державного земельного кадастру Головним управлінням Держземагенства в Київській області, правонаступником якого на теперішній час є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, в якого була наявна вся технічна документація на зазначені земельні ділянки та Поземельна книга на сформовані земельні ділянки всього Обухівського району Київської області, чим порушено законні права позивача на належні їй на праві власності земельні ділянки, за захистом якого позивач звертається до суду з відповідним позовом.
Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 372/2253/19 (провадження 61-16795св21) рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року в частині вирішення вимог про визнання незаконними та скасування наказів, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності скасовано з підстав неналежного способу захисту порушеного права власності позивачки ОСОБА_1 із зазначенням, що вказана підстава є самостійною та достатньою для скасування судових рішень. Водночас Верховний Суд зауважив, що відмова у задоволенні позову з наведених вище підстав не перешкоджає позивачці ОСОБА_1 звернутися до належних відповідачів з позовом з обранням ефективного способу захисту порушеного права.(т. 2 а.с. 133-142, 153-164).    
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від  23  жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі 1018/3822/12, відмовлено у задоволенні позову прокурора Обухівського району позивач - прокурор Обухівського району Київської області в інтересах держави, в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держземагенства в Київській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Київській області до відповідачів:  ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 ,  ОСОБА_10 , Українська міська рада Обухівського району Київської області, третя особа - управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності. 
При цьому, у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі 1018/3822/12 суд касаційної інстанції зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, враховуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 лютого 2018 року у цій справі, правильно виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки як на час прийняття Українською міською радою оспорюваних рішень від 12 серпня 2010 року про розпорядження спірною землею загальною площею 3,5696 га, так і на час розгляду справи судом, розташовані за межами с. Плюти, яке перебуває у віданні Української міської ради Обухівського району Київської області, водночас посилаючись на той факт, що згідно з актом від 15 вересня 2014 року збільшені рішенням Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV межі зазначеного населеного пункту в розмірі 394,00 га закріплені а натурі (на місцевості) межовими знаками та передано їх на зберігання (т. 1 а.с. 57-68).
Таким чином, вищевказаними набравшими законної сили судовими рішеннями підтверджено законність набуття у власність земельних ділянок ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які в свою чергу за нотаріально посвідченими правочинами від 18 червня 2011 року здійснили відчуження на користь ОСОБА_1 належних їм на праві власності земельних ділянок кадастрові номери 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076.   
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (п. 56) зроблено правовий висновок, відповідно до якого формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
Таким чином, при наявності достовірних відомостей про належність на праві власності позивачці земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, Головним управлінням Держземагенства у Київській області Бідненку В.С., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 незаконно надано у власність ці ж самі земельні ділянки з присвоєнням їм інших кадастрових номерів - 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099, та 14 квітня 2014 року здійснено їх державну реєстрацію.
При повному співпаданні меж зазначених земельних ділянок, їх площі, міри ліній по периметру, координат поворотних точок меж земельних ділянок, Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області при видачі наказів щодо надання їх у власність громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки спотворено дані про фактичне місце їх розташування.
Зокрема, за даними Державних актів на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:026:0070, ці земельні ділянки розташовані у с. Плюти Обухівського району Київської області, тоді як за даними Поземельних книг на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099, останні розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.
Повне співпадання меж земельних ділянок з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 з ділянкою 3223151000:04:026:0069, та з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 з ділянками 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099 також підтверджено даними Проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального садівництва 8 громадянам (у тому числі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, копіями Поземельних книг з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099, Державними актами про право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:026:0070, а також Рішеннями державного земельного реєстратора Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 23.05.2019р. за № РВ-3201806632019 та від 23.05.2019р. за № РВ-3201806642019 (т. 1 а.с. 164-187).
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці.
Кадастрові номери земельних ділянок 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, що належать позивачу на праві власності, не скасовані, але цим земельним ділянкам органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, незаконно присвоєні інші кадастрові номери.
Таким чином, маючи достовірні дані про власника земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, їх межі розташування, всі інші відомості щодо цих земельних ділянок, Головним управлінням Держземагенства у Київській області ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 безпідставно надані у власність земельні ділянки з присвоєнням інших кадастрових номерів 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 та здійснено 14.04.2014р. державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070, 3223151000:04:023:0099 на вже сформованих інших земельних ділянках з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 без зміни їх меж, які були самостійними об`єктами цивільних прав позивача та належним чином 01.08.2011р. зареєстровані в Поземельній книзі на праві власності за позивачем.
Крім того, Головне Управління Держгеокадастру у Київській області при прийнятті наказів про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність ОСОБА_3 з кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, ОСОБА_4 з кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, ОСОБА_5 з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, межі яких повністю співпадають з межами земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 щодо їх дислокації із суміжними земельними ділянками із зазначенням контурів, координат поворотних точок, геометричних параметрів, і відносяться до земель комунальної власності, змінило їх цільове призначення, а саме, з земель комунальної власності на землі сільськогосподарського призначення державної власності.
Належні на праві власності позивачу земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076, які розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Плюти, відносяться до земель комунальної власності.
Попередні власники цих земельних ділянок ОСОБА_9 та ОСОБА_10 набули їх у власність на підставі рішення Української міської ради від 12.08.2010р. про затвердження проектів землеустрою та передачу у власність 18-ти громадянам відповідних земельних ділянок із земель комунальної власності, що підтверджується Державними актами на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 427305 та серії ЯЛ № 427310.
Факт належності земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 до земель комунальної власності Української міської ради Обухівського району Київської області також встановлено рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року, у справі № 1018/3822/12 за позовом прокурора Обухівського району в інтересах держави, в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Головного управління Держземагенства в Київській області, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у Київській області до ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_10 , Української міської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним рішення Ради та державних актів на право власності на земельні ділянки.
Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 82 ЦПК України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, Головним Управлінням Держгеокадастру у Київській області (до встановлення правонаступництва - Головним Управлінням Держземагентством у Київській області) перевищені повноваження щодо надання у власність земельних ділянок із земель комунальної власності громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Таким чином, земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 вибули з власності їх законного володільця ОСОБА_1 поза її волею, та передані у власність іншим особам завдяки зміні їх кадастрових номерів, зміні цільового призначення земель на підставі наказів Головного Управління Держземагентства у Київській області від 02.06.2014р., за відсутності волевиявлення власника земельних ділянок - ОСОБА_1 , що не можна визнати законним і обґрунтованим 
Тому ці накази Головного Управління Держземагентства у Київській області від 02.06.2014р не створюють правових наслідків незалежно від того, чи були вони скасовані судовим рішенням в іншій справі.
Відповідний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
 
            Щодо вимог про витребування земельної ділянки.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
За змістом статей 317, 319, 321 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтею 387 ЦК України. Так, згідно з частиною 1 цієї статті власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) навела правові висновки, відповідно до яких власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 86). Окрім того, у цій же постанові сформульований висновок про те, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 116). 
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження 14-2цс21) наведений правовий висновок, відповідно до якого власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 38).
Аналогічні правові позиції наведені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 07.11.2018р. у справі № 488/5027/14-ц (пункт 98), від 19.05.2020р. у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 22.06.2021р. у справі № 334/3161/17 (пункт 64) та інших.
Такий самий висновок наведений і в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 372/2253/19 за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельних ділянок з чужого володіння (т. 2 а.с. 133-142, 153-164).    
Судом встановлено, що спірні земельні ділянки вибули з володіння власника ОСОБА_1 поза її волею, а відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, яка набула земельні ділянки на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які в свою чергу набули право власності на цю земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу, укладених з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Наведені обставини свідчать про фактичну неправомірність передачі ГУ Держземагентства у Київській області у власність  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 спірних земельних ділянок, а набуття останніми права власностіна належні позивачці земельні ділянки на підставі наказів про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність, виданих ГУ Держземагентства у Київській області на ім`я ОСОБА_3 , який зареєстрований 02 червня 2014 року за №10-1378/15-14сг, на ім`я ОСОБА_4 , який зареєстрований 02 червня 2014 року за №10-1377/15-14сг, на ім`я ОСОБА_5 , який зареєстрований 02 червня 2014 року за №10-1380/15-14сг не можна визнати законним і обґрунтованим.
Правовий механізм застосування віндикації як способу захисту порушеного права передбачає насамперед право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК України).
Тому, встановивши фактичну неправомірність надання у власність земельних ділянок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та, відповідно, незаконність заведення поземельних книг Головним Управлінням Держгеокадастру у Київській області на земельні ділянки із присвоєнням кадастрових номерів 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070 і 3223151000:04:023:0099 та їх реєстрацію в Державному земельному кадастрі із зміною цільового призначення цих земель, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та витребування на користь позивачки належних їй на праві власності земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 із незаконного володіння відповідача.
Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) (пункт 116). 
При цьому, на думку колегії суддів, інший висновок, зокрема про витребування на користь позивачки трьох земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069, 3223151000:04:026:0070 і 3223151000:04:023:0099, їх утворення, із зміною цільового призначення з земель комунальної власності на землі сільськогосподарського призначення державної власності, та надання у власність іншим особам і державну реєстрацію яких судом визнано незаконними, не відповідав б вищенаведеним положенням ЦК України та містив суперечливі висновки про витребування у власність тих об`єктів, утворення яких визнано судом незаконним.       
З цих підстав, суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 .  
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про неможливість витребування майна у останнього добросовісного набувача, суд апеляційної інстанції зазначив наступне.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Повернення у приватну власність земельних ділянок, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість захисту цих інтересів зумовлюється, обов`язковістю судових рішень, якими підтверджено цільове призначення набутих позивачкою ОСОБА_1 земельних ділянок та незаконність їх відчуження іншим особам.
З огляду на все викладене вище захист прав первісного власника ОСОБА_1 на набуті нею, встановленим порядком і відповідно до закону, ще у 2011 році земельні ділянки, у цій справі переважає приватний інтерес добросовісного набувача ОСОБА_2 у збереженні права на земельні ділянки, які були набуті попередніми власниками з встановленими судом порушеннями вимог чинного законодавства та, згодом, відчужені ОСОБА_2 , яка є останнім набувачем. 
Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, відповідач ОСОБА_2 не позбавлена можливості заявити до осіб, які здійснили відчуження земельних ділянок позов про визнання угод купівлі-продажу земельних ділянок недійсними із поверненням сплачених грошей, та (або) власника земельної ділянки та (або) держави (в особі уповноваженого органу, яким здійснено незаконне розпорядження належних позивачці ОСОБА_1 спірних земельних ділянок) позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.
Наведені обставини, на думку колегії суддів, повністю відповідають критеріям справедливого балансу між інтересами власника та добросовісного набувача, а тому посилання представника відповідачки щодо порушення прав відповідачки як власника і добросовісного набувача не можуть бути визнані підставою для відмови в позові про витребування земельної ділянки від добросовісного набувача.
З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив посилання представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Барановської В.В. на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України». 
Встановивши, що спірні земельні ділянки вибули з володіння власника поза його волею, а відчуження нерухомого майна було здійснено особою, яка не є власником цього майна та не мала права вчиняти дій щодо розпорядження спірними земельними ділянками, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для витребування позивачкою належних їй на праві власності вищевказаних земельних ділянок від добросовісного набувача.
Врахувавши вищевказані обставини і докази в їх сукупності, апеляційний суд визнав обґрунтованим висновок районного суду про часткове задоволення позову.
 
Щодо строків позовної давності.
 
У суді першої інстанції відповідачкою ОСОБА_2 заявлено про застосування строків позовної давності. Відповідачка посилалася на помилковість висновків суду щодо не пропущення позивачем строків позовної давності, оскільки Публічна кадастрова карта, яка є загальнодоступною, функціонує з 2013 року і позивач мала можливість дізнатися про відсутність на ній кадастрових номерів належних їй земельних ділянок, а отже і про порушення своїх прав, упродовж 5 років до моменту звернення до суду з даним позовом.
 Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
У пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року         у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18) звернуто увагу на те, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною заявленою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З позовною заявою про витребування земельних ділянок з чужого незаконного позивачка ОСОБА_1 звернулася 08 грудня 2021 року.
В обґрунтування доводів щодо не пропущення позивачкою строку позовної давності ОСОБА_1 зазначала, що про необхідність захисту прав та інтересів дізналась після отримання рішень від державного земельного реєстратора Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 23 травня 2019 року та у грудні 2019 року звернула до суду із позовом про витребування земельних ділянок у задоволенні якого їй було відмовлено з посиланням на те, що не було заявлено вимог до останнього набувача спірних земельних ділянок - ОСОБА_2 .
Тому, районний суд обґрунтовано погодився із доводами позову про те, що після отримання Рішень позивачу стало відомо, що кінцевими власниками земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069 та 3223151000:04:026:0070 стала ОСОБА_6 , а з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099 став ОСОБА_7 . Об`єктивних доказів на спростування цього висновку районного суду до суду не надано. 
Доводи відповідача ОСОБА_2 , що позивачка з Публічної кадастрової карти, яка є загальнодоступною і функціонує з 2013 року, мала можливість дізнатися про відсутність на ній кадастрових номерів належних їй земельних ділянок, а отже і про порушення своїх прав, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки право власності позивачки на належній їй земельні ділянки підтверджується правовстановлюючими документами, які й на час розгляду справи судом незаконними (недійсними) не визнавались. 
З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.
 
Щодо судових витрат.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
З огляду на вищевказане, відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг сторін по справі, понесені сторонами судові витрати, мають бути віднесені на їх рахунок.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 27 січня 2023 року. 
 
Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

                                                                                                          О.В. Борисова

В.М. Ратнікова