ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/712/23 Справа № 419/882/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Іванова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді – Максюти Ж.І.
суддів – Пищили М.М., Свистунової О.В.
за участю секретаря — Драгомерецької А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Правекс Банк» на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 19 жовтня 2021 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,- 

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 13.03.2007 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2046-001/07Р, за умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у сумі 20400,00 дол. США. строком до 13.03.2032 року зі сплатою 11,99 % річних.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 20400,00 дол. США. В порушення умов договору, відповідач, свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 22.12.2016 року має прострочену заборгованість за кредитом – 10920,94 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 3401,23 дол. США.
На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14322,17 дол. США.
Ухвалою Новоайдарського районного суду Луганської області від 04.05.2021 р. скасоване заочне рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 09.01.2018 року у справі №419/882/17 за позовом ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.
Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 19 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором — відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду АТ “Правекс Банк”, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, та таке що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте такі вимоги банком не заявлялися.
Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що 13.03.2007 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2046-001/07Р, за умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у сумі 20400,00 дол. США. строком до 13.03.2032 року зі сплатою 11,99 % річних.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 20400,00 дол. США. У порушення умов договору, відповідач, свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 22.12.2016 року має прострочену заборгованість за кредитом – 10920,94 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 3401,23 дол. США.
Як вбачається із умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору (пункт 1.2 договору), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості (пункти 4.1,4.2 договору).
Умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.
Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Відповідно до пункту 4.4. кредитного договору у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою процентів за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений в п. 1.2 даного договору, припиняється достроково на десятий день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.
У разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором кредиту відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.
Отже, в силу умов кредитного договору (пункт 4.4), у зв`язку із невиконанням позичальником обов`язків, визначених пунктами 4.1, 4.2 щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання, строк користування кредитом вважається таким, що сплив 10 серпня 2014 року.
Зазначені обставини свідчать про зміну позивачем як строку кредитування, так і строку виконання відповідачем зобов`язання з 13 березня 2032 р. на 10 серпня 2014 р., а отже після зміни строку виконання зобов`язання, визначений договором графік щомісячних платежів, не має правового значення, оскільки за вимогами пункту 4.4 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит достроково у повному обсязі.
Відповідно до п. 7.1.4 кредитного договору № 2046-001/07Р від 13.03.2007 року, у випадку виникнення подій, вказаних у п.п. 4.4, 9.3, 9.4, 9.7 даного договору, банк має право достроково стягнути заборгованість у повному обсязі за рахунок переданого в іпотеку майна або обернути стягнення на грошові кошти та майно, яке належить позичальнику.
Таким чином, позивач набуває право вимагати від відповідача виконання зобов`язання, що виникає з Кредитного договору за умови, якщо в установлений договором строк відповідачем повністю або частково не будуть виконані зобов`язання, а також за умови обов`язкового направлення відповідачу повідомлення з вимогою виконати зобов`язання в цілому ( п.4.4).
Отже, сторони в договорі визначили порядок, відповідно до якого у відповідача виникає обов`язок дострокового повернення залишку неповернутої суми кредиту.
На підставі доказів, наявних в матеріалах справи, судом встановлено, що позивачем не було складено та направлено відповідачам вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості.
Отже, звернення позивача до суду з вимогами про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором є передчасним, оскільки позивач не дотримався встановленого кредитним договором та ст. 1050 ЦК України порядку, за умови недотримання якого в позичальника виникає обов`язок дострокового повернення боргу.
У зв`язку із цим, у відповідача зобов`язання з дострокового виконання кредитного договору не виникли.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року по справі №6-2457цс16.
Водночас слід зазначити, що в матеріалах справи у якості підтвердження неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору наявний лише розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 22.12.2016 року, згідно з яким заборгованість за кредитом становить 10920, 94 дол. США, сума відсотків 3401, 23 дол. США, загальна сума заборгованості 14322, 17 дол. США. Проте загальна сума заборгованості розрахована неправильно, оскільки вона включає в себе розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту та пені за несвоєчасне погашення відсотків, а в своїх позовних вимогах позивач просить лише стягнути основну суму кредиту та проценти, що складає 14322, 17 дол. США.
Крім того, за умовами п. 1.3 Кредитного договору, в кожному випадку невиконання (неналежного виконання) Позичальником своїх зобов`язань за даним договором (стосовно строків сплати відсотків та повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі) розмір відсоткової ставки збільшується на 1 (один) % річних, починаючи з розміру, встановленого п. 1.2 даного договору. У випадку наступного невиконання Позичальником своїх зобов`язань за даним договором розмір відсоткової ставки збільшується з урахуванням збільшення відсоткових ставок, здійснених раніше, у відповідності з умовами даного пункту договору.
З наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити, за якою відсотковою ставкою нараховувалась заборгованість за кредитним договором, оскільки відсутні відомості про розмір збільшеної відсоткової ставки за період з моменту укладення кредитного договору по дату проведення позивачем розрахунку позовних вимог.
Таким чином, оцінюючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд вважає його неналежним доказом, так як він не містить всієї необхідної інформації для встановлення розміру нарахованої заборгованості, зокрема, розміру процентної ставки за якою здійснювався розрахунок щомісячних процентів.
Позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження розміру заборгованості відповідача по кредитним зобов`язанням, а відтак, суд не має законних підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором.
У п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, роз`яснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).
Тому, слід зазначити, що кредитний договір був укладений 13.03.2007 року, доказів наявності банківської ліцензії та дозволу, відповідно яких банк має право на операції з валютними цінностями саме в цей період позивачем надано не було. Отже, доводи відповідача щодо відсутності у позивача ліцензії на здійснення відповідних фінансових операцій знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Належних та допустимих доказів, які б мали відношення до обставин, що входять до предмету доказування у справі, та істотне значення для правильного вирішення спору і спростовували б висновок суду першої інстанції про задоволення позову, позивачем до суду не надано.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах -учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Правекс Банк» – відхилити.
Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 19 жовтня 2021 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта 

Судді: М.М. Пищида

                                                                                    О.В. Свистунова