ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/349/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/916/21 Категорія: 302030000 	Сакун Д. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.
секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай»; 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу Побіянська Неллі Борисівна;
особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу Побіянська Неллі Борисівна, про визнання недійсним договору емфітевзису, 

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 627765, виданого 06 листопада 2007 року позивачу належить на праві приватної власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,55 га., яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області. 
Вказану земельну ділянку позивач згідно із договором оренди землі від 26 листопада 2008 року передав в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай». 
В подальшому 24 травня 2016 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 26 листопада 2008 року, відповідно до якої текст основного договору викладено в новій редакції в зв`язку зі змінами в діючому законодавстві та новими вимогами до договорів. 
Відповідно до п. 1 додаткової угоди товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку належну позивачу на строк до 31 грудня 2026 року. Всупереч вимогам чинного законодавства ТОВ «НВФ «Урожай» не здійснило заходи спрямовані на державну реєстрацію даного договору оренди землі. 
Оскільки протягом 2017 - 2020 року позивачу не сплачувалися орендна плата за користування землею він направив претензію - вимогу до ТОВ «Науково-виробнича фірма «Урожай». 
09 липня 2020 року було отримано відповідь на претензію № 03/07-1 від 06 липня 2020 року у якій було зазначено, що позивачем 03 червня 2016 року отримана орендна плата наперед (за майбутні роки оренди) в сумі 45800 грн.
В лютому 2021 року позивачу стало відомо, що приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Неллі Борисівною здійснено державну реєстрацію договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 21 липня 2017 року видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай». 
Позивач вказує, що договір емфітевзису від 21 липня 2017 року він не підписував та про його існування йому стало відомо в лютому 2021 року. Також жодної плати за користування землею, як зазначено у витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ «НВФ Урожай» позивач не отримував, а тому договір є незаконним та підлягає скасуванню. 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), укладений 21 липня 2017 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» - недійсним; скасувати запис про державну реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, що виникло на підставі договору про право користування земельною ділянкою (емфітевзис) від 21 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» щодо земельної ділянки площею 2,5484 га кадастровий номер 7121280400:03:002:0432, який внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 23437607 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державним реєстратором; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» негайно передати ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 7121280400:03:002:0432 загальною площею 2,5484 га., яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, в стані придатному для цільового використання.
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду обґрунтоване тим, що судом встановлено, що договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 21 липня 2017 року підписаний ОСОБА_1 , оскільки доказів іншого суду надано не було, спірна земельна ділянка перебуває у користуванні ТОВ НВФ «Урожай», за користування даною земельною ділянкою ОСОБА_1 отримав відповідну оплату, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2022 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
У апеляційній скарзі вказує, що приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. було порушено вимоги Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» під час реєстрації оскаржуваного договору емфітевзису, оскільки позивач не був присутній під час реєстрації, нотаріусом не визначався обсяг його цивільної дієздатності під час державної реєстрації, не перевірено наявність факту виконання умов правочину та не перевірено документа на наявність підстав для проведення реєстраційних дій.
Зазначає, що заяву про проведення державної реєстрації договору було подано фізичною особою ОСОБА_2 , а не уповноваженою особою Товариства, як того вимагає закон.
Вважає, що нотаріус повинен був відмовити у державній реєстрації правочину, у зв`язку із вказаними порушеннями.
Вказує, що судом не прийнято до уваги той факт, що він звернувся до Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області із заявою про вчинення злочину посадовими особами ТОВ «НВФ «Урожай» щодо підробки договору емфітевзису від 21 липня 2017 року та видаткового касового ордеру від 03 червня 2016 року на загальну суму 45800 грн.
Стверджує, що судом не перевірено законності реєстрації оскаржуваного договору і той факт, що заява про державну реєстрацію була подана приватному нотаріусу о 20 год. 25 хв, тобто, після закінчення робочого часу нотаріуса.
Вважає, що відсутні підстави для призначення у справі почеркознавчої експертизи, оскільки із сукупності доказів вбачається, що ОСОБА_1 не було відомо про оскаржуваний договір та взагалі відсутні докази, що цей договір підписаний саме ним. Дані обставини підтверджуються, на думку скаржника, тим, що ніхто із свідків не бачив коли та ким підписувався договір, а представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні сказав, що він не був присутнім під час складання та підпису вказаного договору.
Також вказує, що твердження суду про отримання позивачем відповідної оплати за користування земельною ділянкою відповідачем, не відповідає дійсності, так як судом не встановлено кому та як саме відповідач сплатив 99387,6 грн.
Звертає увагу, що ним подано позовну заяву до Соснівського районного суду м. Черкаси про визнання недійсним видаткового касового ордеру від 03 червня 2016 року на суму 45800 грн, тому вважає, що не залишилось жодного доказу, який би вказував на сплату йому коштів на виконання договору емфітевзису від 21 липня 2017 року, та який не був оскаржений позивачем в судовому порядку.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Третя особа у справі приватний нотаріус Ватутінського міського нотаріального округу Побіянська Неллі Борисівна подала заперечення на апеляційну скаргу та вказуючи на обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2022 року залишити без змін.
Заслухавши ОСОБА_1 , який з`явився в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.
Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи інші учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказане рішення суду відповідає вказаним вимогам.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 627765, виданим 06 листопада 2007 року відділом земельних ресурсів у Звенигородському районі Черкаської області на підставі рішення суду від 10 жовтня 2007 року (справа № 2-628/07), ОСОБА_1 належить на праві приватної власності, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка площею 2,55 га., яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області. (а.с.11)
Вказану земельну ділянку позивач, згідно договору оренди землі від 26 листопада 2008 року, передав в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай». В подальшому 24 травня 2016 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 26 листопада 2008 року відповідно до якої текст основного договору викладено в новій редакції.
Відповідно до п. 1 додаткової угоди товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Урожай» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку (кадастровий номер 7121280400:03:002:0432) загальною площею 2,5484 га., яка знаходиться в адміністративних межах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на строк до 31 грудня 2026 року (а.с.12-13)
З відповіді на претензію від 06 липня 2020 року №06/07-1 та на претензію від 24 липня 2020 року №24/07-3 вбачається, що 03 червня 2016 року позивач отримав від відповідача орендну плату наперед в сумі 45800 грн., що підтверджується касовим ордером УЦ100004089 від 03 червня 2016 року (а.с.14,15,97).
Позивач ОСОБА_1 у серпні 2020 року звертався до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до ТОВ «НВФ Урожай» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості по орендній платі, зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2020 року, залишеним без змін Постановою Черкаського апеляційного суду Черкаської області, у задоволенні позову було відмовлено (а.с.23-28).
21 липня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «НВФ Урожай» було укладено договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на строк 35 років з дати державної реєстрації права емфітевзису. Згідно вказаного договору за користування земельною ділянкою землекористувач повинен був сплатити власнику 99387,60 грн. (а.с.46-47).
Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки від 21 липня 2017 року ОСОБА_1 передав, а землекористувач ТОВ «НВФ Урожай» прийняв в користування земельну ділянку загальною площею 2.5484 га, кадастровий номер 7121280400:02:002:0085, яка розташована в адмінмежах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, згідно договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 21 липня 2021 року (а.с.48).
З довідки від 18 березня 2020 року №31-23-0.171-303/110-20, виданої міськрайонним управлінням у Звенигородському районі та м. Ватутіному Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області вбачається, що на земельну ділянку площею 2.55 га, яка розташована в адмінмежах Богачівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області кадастровий номер згідно державного акту 7121280400:02:002:0085 змінено на 7121280400:03:002:0432 в зв`язку з дублюванням (а.с.63).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 21.07.2017 року зареєстрований у реєстрі 15.11.2017 року приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. (а.с.9-10).
З платіжного доручення №4379420047 від 01 серпня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав плату за договором про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 21 липня 2017 року, що підтверджено платіжним дорученням №4379420047 від 01 серпня 2017 року, у якому вказано призначення платежу «сплата згідно договору емфітевзису б/н від 21.07.2017». 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. 
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).
За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.
Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.
Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю і чи приймав він таку оплату.
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вказував, що договір емфітевзису від 21 липня 2017 року він не підписував та про його існування йому стало відомо в лютому 2021 року. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що оскільки позивачем не надано належних доказів на спростування укладення спірного договору емфітевзису, договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 21 липня 2017 року підписаний ОСОБА_1 та останнім отримано грошові кошти за вказаним договором, отже, такий договір є укладеним.
Колегія суддів вважає помилковими посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутні підстави для призначення у справі почеркознавчої експертизи, оскільки із сукупності доказів вбачається, що ОСОБА_1 не було відомо про оскаржуваний договір та взагалі відсутні докази, що цей договір підписаний саме ним. 
Твердження скаржника, що ніхто із свідків не бачив коли та ким підписувався договір, а представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні сказав, що він не був присутнім під час складання та підпису вказаного договору, не є достатніми, належними та допустимими доказами не підписання ОСОБА_1 оскаржуваного договору.
Також судом першої інстанції вірно визначено, що відповідачем сплачено на рахунок позивача 46260,60 грн на виконання договору емфітевзису від 21 липня 2017 року, що підтверджується платіжним дорученням №4379420047 від 01 серпня 2017 року (а.с. 96). Відсутність такого перерахування коштів відповідачем на рахунок позивача останнім не доведено належними доказами, тому ОСОБА_1 не спростовано виконання сторонами оскаржуваного договору.
Інших підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами договору емфітевзису від 21 липня 2017 року, позивачем не вказано.
Посилання ОСОБА_1 на те, що ним подано позовну заяву до Соснівського районного суду м. Черкаси про визнання недійсним видаткового касового ордеру від 03 червня 2016 року на суму 45800 грн, не впливає на предмет спору та правильність прийнятого рішення судом першої інстанції.
Крім того в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. було порушено вимоги Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» під час реєстрації оскаржуваного договору емфітевзису. Водночас матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем неправомірних, на його думку, дій приватного нотаріуса у встановленому чинним законодавством порядку та визнання вказаних дій неправомірними.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишає без задоволення, а рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2022 року – без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 17 березня 2023 року.

Судді