КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
       
єдиний унікальний номер справи: №754/12872/2020
номер провадження: №22-ц/824/450/2023
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                            У К Р А Ї Н И
 
24 січня 2023року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                     судді - доповідача                        Білич І.М.
                     суддів                                             Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.
                     секретаря                                       Рагушіна І.В.
                     за участі: позивача                       ОСОБА_1 
                     представник позивача                 ОСОБА_2 
                     представник відповідача                         Міцкевич С.І. 
 
             розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б.
у цивільній справі №754/12872/2020 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Приватний нотаріус  Київського міського нотаріального округу Сафонов Сергій Леонідович, про усунення від права на спадкування,-
 
   в с т а н о в и л а:
 
У жовтня 2020 року ОСОБА_4  звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних просила: 
- усунути ОСОБА_5 , від права на спадкування на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті її брата ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її брат ОСОБА_6 . Спадкоємцями після його смерті є вона (рідна сестра) - друга черга спадкування та відповідач (донька померлого) - перша черга спадкування. Після смерті брата відкрилася спадщина на все належне померлому майно, при цьому померлий залишив заповіт лише на кв. АДРЕСА_1 .
До складу спадкової маси увійшло наступне майно:
- частка житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_2 ;
- частка земельної ділянки площею 0,1579 га, розташована на території АДРЕСА_2 ;
- кв. АДРЕСА_1 .
Покійний брат до лютого 2020 року проживав один, спілкувався виключно з нею. Оскільки він отримував пенсію по інвалідності, як інвалід 2 групи, то постійно потребував матеріальної допомоги. Тому вона йому допомагала, з власної банківської картки сплачувала комунальні послуги за його квартиру, а пенсію брат витрачав на продукти та медикаменти. З лютого 2020 року  по березень 2020 року брат дуже хворів, неодноразово перебував на лікуванні в медичних закладах, вона постійно турбувалася про нього. За весь цей час відповідач не відвідувала свого батька, матеріальну допомогу не надавала, лише телефонувала їй, щоб дізнатися про стан здоров'я батька. ІНФОРМАЦІЯ_2 брат помер,  організацією поховання займалася вона. Оскільки відповідач за життя батька через його хворобу та безпорадний стан ухилялася від надання йому будь якої допомоги, позивач звернулася до суду із даним позовом та просила задовольнити в повному обсязі.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року в задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Не погоджуючись із рішенням суду,  ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила суд, рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що відповідачу було достовірно відомо про стан здоров`я померлого та адресу за якою він мешкав. При цьому, остання жодного разу не відвідувала батька та не брала участі у його лікуванні проживаючи майже в  одному населеному пункті з батьком, що не вимагало витрати додаткових коштів та часу для відвідування. Поведінка відповідача свідчить про ухилення від надання допомоги померлому, який її потребував. Неодноразові усні звернення  до неї щодо надання допомоги батькові були проігноровані. За той час що спадкодавець хворів та весь останній час перебував у лікарні, та потребував сторонньої допомоги, яку йому надавала скаржник.
 
01 липня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_5 заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, вважала рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.
 
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили  її задовольнити з наведених в ній підстав.
Представник відповідача- адвокат Міцкевич С.І. заперечував проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на  її безпідставність та необґрунтованість.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задволенню, виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач у справі ОСОБА_4 є рідною сестрою померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 .
ОСОБА_5 є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 та спадкоємицею І черги спадкування.
Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, що залишилась на день його смерті, до складу якої увійшли:
- частка житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_2 ;
- частка земельної ділянки площею 0,1579 га, розташована на території АДРЕСА_2 ; 
- квартира АДРЕСА_1 .
09 липня 2020 року ОСОБА_5 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті  батька ОСОБА_6 до ПН КМНО Сафонова С.Л.
02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після померлого брата ОСОБА_6 .
З матеріалів спадкової справи вбачається, що крім спадкоємців за законом, які звернулися (позивач та відповідач) є ще один спадкоємець - син померлого ОСОБА_7 , який до органів нотаріату з відповідною заявою про прийняття спадщини не звертався.
Крім того, відповідно до заповіту від 23 листопада 2001 року ОСОБА_6 на випадок своєї смерті заповідав ОСОБА_5 належну йому на праві особистої власності кв. АДРЕСА_1 .
 
Встановлено, що ОСОБА_4 є рідною сестрою померлого, а   ОСОБА_5 є донькою померлого, та відповідно до ст. 1261 ЦК України відноситься до першої черги спадкоємців за законом.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані, а також факту ухилення ОСОБА_5 від обов`язку щодо утримання батька.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і  закон який їх регулює.
 
Звертаючись з апеляційною скаргою позивач вказувала на невзяття судом першої інстанції до уваги доказів щодо не надання   ОСОБА_5 допомоги батьку, який такої допомоги потребував і полягало в тому, що відповідач є дочкою померлого і у відповідності до ст. 51 Конституції України зобов`язана була піклуватися про свого непрацездатного батька. Так як утримання батьків є відповідною компенсацію за утримання та турботу, надану батьками дитині. ОСОБА_6 потребував допомоги відповідача як своєї дитини на яку він розраховував у старості. Відповідач умисно ухилялася  він надання допомоги батьку при наявності  можливості надавати таку допомогу  так як є офіційно працевлаштованою, отримує заробітну плату, заміжня, має нерухоме майно та могла би при наявності бажання як мінімум забрати батька для подальшого догляду до себе, чи винайняти  особу яка б здійснювала догляд, або оплатити стаціонарне лікування  у закладі охорони здоров`я чи навіть елементарно  оплатити вартість медичних препаратів, здійснити  банківський чи поштовий переказ грошових коштів на утримання та догляд за батька.
 
Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування судового рішення, так як не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.
            Так, згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
            Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
            Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1266 ЦК України.
              Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК не передбачає, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до ст.1224 ЦК.
              Виходячи зі змісту положень ст. 1224 ЦК України, спадкоємці позбавляються спадкування і за законом і за заповітом.
               Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України: не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Це стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно із нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід врахувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку .
                Відповідно до ч. 5 ст. 1224 Цивільного Кодексу України: за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
                Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
   
   При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
    Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року, справа №336/1691/19.
Отже, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
На підтвердження позовних вимог позивачем надано медичну документацію ОСОБА_6 .
Як вбачається з наданих позивачем виписки з історії хвороби ОСОБА_6 за 2020 рік, проходив стаціонарне лікування з приводу гіпертонічної хвороби ІІІ ст. (ГПМК в 1999, 2008, березень 2020), 3 ст., ризик IV. IXC: постінфарктний (1999 р.) та атеросклеротичний кардіосклероз. Атеросклероз аорти. Постійнаформа фібриляції  - тріпотіння передсердь, maxi-нормосистологічний варіант. Застійна нижньолегенева пневмонія. Правобічний гідроторакс. ДН I-II. Дисциркуляторна енцефалопотія II ст.
Згідно історії хвороби №4283 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходився на лікуванні з 28 лютого 2020 року по 06 березня 2020 року в неврологічному відділенні №2 Київської міської клінічної лікарні №1.
Виписаний по місцю свого проживання - квартира АДРЕСА_1 .
З 13 березня по 22 березня 2020 року  ОСОБА_6 було госпіталізовано до Київської міської клінічної лікарні №6.
ІНФОРМАЦІЯ_2   ОСОБА_6 помер.
 
            Як свідчать письмові матеріали справи та не оспорюється сторонами,  стан здоров`я спадкодавця погіршився з 28 лютого 2020 року, коли внаслідок тяжкої хвороби він перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із цим потребувала стороннього догляду і піклування. 
            Позивач вказувала, що саме вона весь цей час здійснювала догляд за хворим.
            Відтак, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що померлий потребував допомоги саме від відповідача, оскільки позивачем визнається та матеріалами справи підтверджено отримання спадкодавцем допомоги від її самої.
 
            Оцінюючи доводи позивача щодо ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, суд  першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що ненадання відповідачем допомоги батьку само по собі не свідчить про її ухилення від надання цієї допомоги.
           Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.
            Правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги  при можливості її надання спадкодавцю, який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу, потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця.
 
            Колегія суддів вважає, що підтримуючи позов в повному обсязі, сторона позивача не надала суду належних, допустимих та переконливих доказів потреби спадкодавця в отриманні допомоги від відповідача та ухилення останньої від надання допомоги батьку, ураховуючи, що за змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.
           Жодний із досліджених судом письмових доказів про вказане не свідчить, а допитані судом свідки не засвідчили суду достовірних фактів потреби спадкодавця в отриманні допомоги від відповідача та її ухилення від надання такої  допомоги батьку.
Крім того, відповідачем  зазначалося в ході розгляду справи, що батько не звертався до неї за допомогою. Та за свого життя не приймав рішення щодо скасування заповіту раніше посвідченого на її ім`я.
 
Доводи апеляційної скарги, в частині  понесених нею витрат на поховання та сплату житлово - комунальних послуг, не є підставою для усунення від спадкування відповідача.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив  рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено. Відтак, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.
У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення,з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу) відшкодуванню не підлягають.
 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-
 
постановила:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,  може бути оскаржена  в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено  13 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач         
 
Судді