Постанова 
Іменем України 
09 березня 2023 року
м. Київ
справа № 397/265/21
провадження № 51-332 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого -                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                                            ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                                  ОСОБА_5 ,
засудженого                                              ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції:
представника потерпілої                            ОСОБА_7 ,
потерпілої                                                  ОСОБА_8 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12020125310000145 за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Букварка Кропивницького (Олександрівського) району Кіровоградської області, який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік з відрахуванням із суми заробітку ОСОБА_6 в дохід держави двадцяти відсотків.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року вказаний вище вирок залишено без змін. 
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, а саме умисне нанесення легких тілесних ушкоджень, за наступних обставин.
Так, 21 грудня 2020 року, приблизно о 19 годині,  ОСОБА_6 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно та цілеспрямовано, на ґрунті довготривалих неприязних відносин, підійшов до потерпілої  ОСОБА_9 та наніс їй, згідно висновку судово-медичної експертизи № 111 від 29 грудня 2020 року, легкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Вважає, що указані вище вирок та ухвала є незаконними, необґрунтованими та ухваленими з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, а також закону України про кримінальну відповідальність.
Зауважує, що суди нижчих інстанцій дійшли неправильного висновку, кваліфікувавши дії  ОСОБА_6 як злочин та призначивши йому найсуворіше покарання, яке передбачено санкцією ч.1 ст. 125 КК України.Так, у пред`явленому обвинуваченні йому інкриміновано вчинення саме злочину, тоді як кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України, станом на час його вчинення, а саме 21 грудня 2020 року, віднесено до кримінальних проступків. Та з огляду на те, що в інкримінованому йому діянні відсутній склад кримінального правопорушення саме у вигляді злочину, вважає це підставою для ухвалення виправдувального вироку, відповідно до пункту 3 ч.1 ст. 373 КПК України.
На думку засудженого, апеляційним судом не надано жодної правової оцінки щодо неврахування судом першої інстанції всіх обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість.
Зауважує, що судами нижчих інстанції під час оцінки доказів вини засудженого також не було дотримано норм, передбачених частинами 2, 4 ст. 17 КПК України. Судом апеляційної інстанції, при постановлені ухвали, не було враховано практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а сама ухвала не містить належного обґрунтування щодо спростування доводів сторони захисту, які було викладено в апеляційній скарзі. Також судом залишено по за увагою висновки ЄСПЛ, на які у своїй скарзі посилався апелянт.
Вважає, що апеляційний суд неправомірно визнав доведеною обставину призначення групи дізнавачів у смт Олександрівка від 22 грудня 2020 року тому, що постанову про її створення підписано начальником СД Олександрівського ВП ГУНП в Кіровоградській області капітаном поліції ОСОБА_10 який, на думку засудженого,не мав на це повноважень, оскільки наказом Національної поліції України № 955 від 08 грудня 2020 року було затверджено нову організаційно-штатну структуру у складі територіальних підрозділів ГУНП в Кіровоградській області, відповідно до якої Олександрівське відділення поліції перейшло під юрисдикцію відділення поліції № 1 Кропивницького району управління поліції Головного управління національної поліції в Кіровоградській області. Та, як наслідок, вважає всі подальші процесуальні дії та прийняті в ході досудового розслідуванняпроцесуальні рішення неправомірними (зокрема повідомлення про підозру та призначення судової-медичної експертизи від 22 грудня 2020 року).
Звертає увагу на те, що в основу обвинувального вироку було покладено саме висновок судово-медичної експертизи № 11 від 29 грудня 2020 року (що суперечить показанням потерпілої ОСОБА_9 ) та висновок експерта за результатами слідчого експерименту № 10 від 30 березня 2021 року. При цьому апеляційним судом не було надано жодної юридичної оцінки та не враховано, що відомості, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої дії.
Вважає, що суд апеляційної інстанції при оцінці доказів вибірково підійшов до дослідження матеріалів кримінального провадження та безпідставно надав перевагу доводам сторони обвинувачення та належно не обґрунтував свого рішення.
Стверджує, що показання потерпілої ОСОБА_9 не відповідають дійсності та є суперечливими, а також не співпадають з показаннями наданими свідком ОСОБА_11 та її неповнолітньою донькою (яка впізнала нападника лише по одній фотографії, що була продемонстрована їй свідком ОСОБА_11 , всупереч тому, що вона фактично не була присутня під час вчинення кримінального правопорушення та не була свідком отримання потерпілою ОСОБА_9 тілесних ушкоджень).
Зауважує, що в ході досудового слідства не було здійснено такої процесуальної дії як пред`явлення особи для впізнання, що залишає сумніви в тому, яким чином було встановлено, що кримінальне правопорушення було скоєне саме ОСОБА_6 . 
Позиції учасників судового провадження
Засуджений  ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та подані до неї додаткові пояснення і просив їх повністю задовольнити. 
Прокурор, потерпіла ОСОБА_8 та її представник - адвокат ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційної скарги сторони захисту і просили залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
У частинах 1, 2 ст. 419 КПК України зазначено, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, зокрема, зазначаються: встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Зазначені вимоги закону під час розгляду цього провадження в апеляційному суді були виконаними.
Оцінивши викладені у рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів вважає, що вони ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції та перевірені апеляційним судом у повному обсязі та є взаємоузгодженими між собою. 
Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень.
Вимоги обвинуваченого в частині порушення судами першої та апеляційної інстанцій презумпції невинуватості, та неврахування в цьому контексті практики ЄСПЛ щодо доведення вини поза розумним сумнівом, зокрема, у зв`язку з не проведенням такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання, надання переваги показанням потерпілої ОСОБА_9 , а також свідків ОСОБА_11 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_12 і неврахування показань свідків сторони захисту  ОСОБА_13 таОСОБА_14 є необґрунтованими виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд першої інстанції оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, навів мотиви на підставі яких надав перевагу доказам поданим стороною обвинувачення та не взяв до уваги докази сторони захисту.
Посилання засудженого, як на одну з підстав порушення презумпції невинуватості, на те, що в рамках кримінального провадження не було проведено такої слідчої дії, як пред`явлення особи для впізнання спростовується тим, що зазначена слідча дія не відноситься до слідчих дій, проведення яких, відповідно до кримінального процесуального законодавства, є обов`язковим. У кожному окремому випадку особа, яка проводить досудове розслідування, самостійно визначає необхідність у проведенні цієї слідчої дії у відповідності до слідчої ситуації, що склалася на певному етапі розслідування. 
У зв`язку із цим є нерелевантним посилання ОСОБА_6 на позицію, яку відображено в рішенні Верховного Суду від 03 серпня 2021 року у справі № 761/6970/14-к, оскільки в цьому рішенні йдеться про визнання недопустимими доказами протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та протоколу впізнання. Натомість у цьому кримінальному провадженні така слідча дія як пред`явлення особи для впізнання взагалі не проводилась, про що зазначає і сам засуджений у своїй касаційній скарзі. 
При цьому суд першої інстанції також оцінив всю сукупність доказів, поданих сторонами захисту та обвинувачення, а також досліджених під час судового розгляду, з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.
У свою чергу, апеляційний суд частково провів судове слідство, допитавши засудженого ОСОБА_6 та потерпілу ОСОБА_9 , надав відповідь на всі вимоги апеляційної скарги ОСОБА_6 та перевірив правильність зроблених судом першої інстанції висновків щодо вини останнього у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Вимоги засудженого про те, що апеляційний суд неправомірно визнав доведеною обставину призначення групи дізнавачів у смт Олександрівка від 22 грудня 2020 року у зв`язку з тим, що постанову про її створення підписав Начальник СД Олександрівського ВП ГУНП в Кіровоградській області капітан поліції ОСОБА_10 , який не мав на це повноважень, та, як наслідок, визнання неправомірними всіх подальших процесуальних документів, зокрема, постанови про призначення судової медичної експертизи від 22 грудня 2020 року та повідомлення про підозру не заслуговують на підтримку.
Як слушно зазначив апеляційний суд, послідовна зміна назв, структури та підпорядкуваннятериторіальних підрозділів Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області не може свідчити про те, що розслідування цього кримінального провадження проводилось не уповноваженими на те особами правоохоронного органу.
До того ж, відповідно до ч. 6 ст. 68 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський, посада якого, під час здійснення реорганізації, була скорочена, до дня його призначення на іншу посаду в поліції або звільнення зі служби в поліції зобов`язаний виконувати обов`язки за останньою посадою, яку він займав. 
Таким чином суд не має підстав для сумніву в тому, що процесуальні дії відносно ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження щодо нього, було здійснено уповноваженими на те службовими особами, а також у правомірності проведених ними процесуальних дій та прийнятих ними в ході досудового розслідуванняпроцесуальних рішень.
Посилання ОСОБА_6 на позицію, яку відображено в рішенні об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 754/7061/15, є нерелевантним з огляду на те, що в цій постанові йдеться про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Тоді, як в матеріалах цього кримінального провадження наявна постанова про призначення групи дізнавачів для розслідування цієї справи.
Вимога ОСОБА_6 про те, що висновок судово-медичної експертизи № 111 від 29 грудня 2020 року суперечить показанням потерпілої, оскільки в основу обвинувального вироку судом було покладено висновок судово-медичної експертизи № 11 від 29 грудня 2020 року та висновок експерта за результатами слідчого експерименту № 10 від 30 березня 2021 року, не відповідає дійсності, оскільки в основу обвинувального вироку судом було покладено саме висновок судово-медичної експертизи № 111 від 29 грудня 2020 року, про що неодноразово зазначено в обвинувальному вироку суду першої інстанції. 
При цьому зазначення в рішенні апеляційного суду, що на обґрунтування своїх висновків суд послався на ряд досліджених в судовому засіданні доказів, у тому числі висновку експерта № 11 від 29 грудня 2020 року жодним чином не впливає на обґрунтування судом першої інстанції прийнятого рішення з посиланням на відповідні докази, оскільки є лише опискою, яка може бути усунута в порядку, передбаченому ст. 379 КПК України.
Щодо вимог засудженого ОСОБА_6 про те, що в основу обвинувального вироку місцевим судом було покладено висновок судово-медичної експертизи № 11 від 29 грудня 2020 року та висновок експерта за результатами слідчого експерименту № 10 від 30 березня 2021 року, а апеляційним судом не було надано жодної юридичної оцінки та не враховано, що відомості, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої дії, що узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2020 року в справі № 740/3597/17, то вони підлягають відхиленню. 
Так, суд першої інстанції в обвинувальному вироку, зокрема, зазначив, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, повністю підтверджується даними протоколу проведення слідчого експерименту від 11 березня 2021 року з фототаблицями до нього за участю потерпілої ОСОБА_9 , згідно якого остання розказала та показала як і при яких обставинах їй були нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_6 .
Щодо вимоги ОСОБА_6 про те, що суди нижчих інстанцій дійшли неправильного висновку, кваліфікувавши дії ОСОБА_6 як злочин та призначивши йому найсуворіше покарання, яке передбачено санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, слід зазначити наступне.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 65 КК України).
Суд першої інстанції призначив покарання із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, а також обґрунтував чому він не вбачає підстав для призначення найменшого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, у виді штрафу.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, не наведено, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалені судові рішення без змін.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 27 вересня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_6 - без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                          ОСОБА_3