ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року 
м. Київ
справа № 160/12964/21
адміністративне провадження № К/990/19027/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року (суддя: Кадникова Г.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2022 року (судді: Шальєва В.А., Білак С.В., Олефіренко Н.А.) у справі позовом ОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулась до суду з адміністративним позовом до Новокадацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) (далі - Новокадацький ВДВС, відповідач) про визнання протиправною (незаконною) бездіяльності, яка виразилася у невжитті заходів щодо знаття арешту з майна боржника - позивачки при поверненні виконавчого документу стягувачу на підставі постанови у виконавчому провадженні ВП № 50286119 від 23 лютого 2016 року, а також у невжитті заходів щодо зняття арешту з майна позивача після звернення позивача з заявою до відповідача від 29 липня 2021 року; зобов`язання зняти арешт і заборону на відчуження зі всього належного позивачці майна (нерухомого та рухомого) шляхом реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна інформації (запису) про припинення обтяжень у вигляді арешту всього майна (нерухомого та рухомого), що належить позивачці.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України. 
Приймаючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
Відмовляючи у відкритті провадження, суди посилаючись на висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18, відповідно до якого вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) й виникають із цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, статті 20 Господарського процесуального кодексу України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги  
У касаційній скарзі скаржниця вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Скаржниця стверджує, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний адміністративний суд невірно застосував правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18.
Позивачка зазначає, що позовні вимоги направлені виключно на захист її порушених прав внаслідок протиправної бездіяльності державного виконавця шляхом визнання в судовому порядку такої бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, що згідно приписів пунктів 1 і 2 частини 1 статті 4 КАС України є предметом дослідження під час вирішення публічно-правового спору адміністративним судом.
Позиція інших учасників справи 
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. 
Рух касаційної скарги 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року (судді: Загороднюк А,Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2022 року.
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року призначено справу до розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року замінено відповідача у справі - Новокодацький відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) його правонаступником - Другим Правобережним відділом державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 23 лютого 2016 року по 26 квітня 2017 року на виконанні в Новокадацькому ВДВС перебувало виконавче провадження № 50286119 з примусового виконання виконавчого листа № 2/205/2293/15, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 10 грудня 2015 року, про стягнення з позивача на користь ПАТ «Альфа Банк» суми боргу в розмірі 42 381,04 грн.
Постановою державного виконавця від 26 квітня 2017 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу.
Виходячи з повідомлення Новокадацького ВДВС, виконавче провадження знищено у 2019 році на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5.
Позивачем ставиться питання про знаття арешту з її майна, чого не зроблено при поверненні виконавчого документу стягувачу, зняття заборони на відчуження зі всього належного позивачу майна (нерухомого та рухомого) шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також до Державного реєстру обтяжень рухомого майна інформації (запису) про припинення обтяжень у вигляді арешту всього майна (нерухомого та рухомого), що належить позивачу.
Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
За приписами частини 1 статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - № 1404-VIII) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Відповідно до частини 1 статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Частиною 2 статті 74 Закону № 1404-VIII встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Висновки Верховного Суду
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, виходить із такого.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції, перевіривши матеріали справи Верховний Суд зазначає таке.
Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги стосуються невжиття заходів відповідачем щодо знаття арешту з майна боржника - позивачки при поверненні виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні В П №50286119 від 23 лютого 2016 року, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 10 грудня 2015 року у цивільній справі про стягнення з позивача на користь ПАТ «Альфа Банк» суми боргу в розмірі 42 381,04 грн.
При цьому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, визнав необхідним відмовити у відкритті провадження у цій справі в порядку адміністративного судочинства, оскільки оскаржувана постанова державного виконавця прийнята в ході примусового виконання виконавчого листа у цивільній справі, а тому цей спір підлягає розгляду за правилами ЦПК України.
Верховний Суд погоджується з правовою позицією, викладеною в оспорюваних судових рішеннях, з огляду на таке.
За змістом частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Поряд з цим, згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами частини 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Тобто, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Частиною 1 статті 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Отже, припис вказаної статті КАС України застосовується лише у випадку, якщо інший нормативно-правовий акт не визначає інший порядок оскарження дій і бездіяльності державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби.
Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1статті 74 Закону № 1404-VIII).
За приписами статті 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина 2 статті 384 ЦПК України).
Таким чином, зазначеними нормами передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, зокрема ухваленого в порядку цивільного судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.
Отже, оскільки позивачка була відповідачем у цивільній справі та боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, то справа щодо оскарження нею невжиття заходів відповідачем щодо знаття арешту з майна боржника - позивачки при поверненні виконавчого документу стягувачу на підставі в постанови у виконавчому провадженні В П № 50286119 від 23 лютого 2016 року, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 10 грудня 2015 року про стягнення з позивача на користь ПАТ «Альфа Банк» суми боргу в розмірі 42 381,04 грн. у цивільній справі, підлягає розгляду в порядку ЦПК.
Аналіз наведених правових норм у сукупності з обставинами цієї справи дають підстави для висновку, що спір з приводу оскарження дій державного виконавця під час дії Закону № 1404-VIII про невжиття заходів з виконання виконавчого листа, виданого судом у цивільній справі, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 815/4232/17,  від 22 квітня 2019 року у справі № 757/53656/17-а, у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/5597/19.
З огляду на наведене, Верховний Суд дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України, і її розгляд у порядку цивільного судочинства є обґрунтованими.
Посилання скаржниці на постанову Верховного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 Суд відхиляє, оскільки у справі № 817/928/17 предметом оскарження була бездіяльність Рівненського районного відділу державної виконавчої служби на виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №2-а-356 від 06 лютого 2012 року про стягнення з ПП "ЗІМ" на користь Державної податкової інспекції у Рівненському районі боргу в загальній сумі: 402211,05 грн., розпочате відділом державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції у виконавчому провадженні ВП №31607652. Тобто в адміністративні справі. 
Натомість у цій справі, фактичні обставини на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, оскільки у даному випадку виконавчий лист виданий на виконання рішення суду по цивільній справі. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Частиною другою статті 350 КАС України передбачено, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржувані судові рішення суду у цій справі скасуванню не підлягають.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Загороднюк 

судді                                                                                           Л.О. Єресько

                                                                                          В.М. Соколов